Справа № 360/5381/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року справа №360/5381/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Ірметова О.В.) від 28 січня 2020 року (повний текст рішення складено 28 січня 2020 року) у справі № 360/5381/18 за позовом ОСОБА_1 до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій по припиненню з 01 березня 2016 року нарахування та виплати раніше призначеної пенсії; зобов`язання відновити нарахування та виплату раніше призначеної пенсії з 01 березня 2016 року та виплатити заборгованість, яка утворилась з 01 березня 2016 року..

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправною бездіяльність щодо не виплати раніше призначеної пенсії за віком за період з 01.03.2016р. по 31.12.2019р.; зобов`язано виплатити раніше призначену пенсію за віком за період з 01.03.2016р. по 31.12.2019р.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що згідно Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затв. Постаною КМУ від 08.06.2016 року №365, соціальні виплати припиняються у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Крім того, просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Позивачем на адресу суду апеляційної інстанції надіслано клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач була громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданий 10.02.1998р. Ленінським РВ УМВС України в Луганській області (а.с. 10-11), та отримувала пенсію за віком, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 (а.с. 12).

Відповідно до наданої Марківським ОУПФУ Луганської області №96/031-17 від 08.01.2020р., позивач перебувала на облік в управлінні як внутрішньо переміщена особа з січня 2015 року, отримувала пенсію за віком, пенсію отримувала по 29.02.2016р.. Позивача з 01.01.2020р. було знято з обліку з 01.01.2020р. в зв`язку з виїздом до Російської Федерації згідно запиту УПФ РФ м.Новошахтинськ Ростовської області №1037142/19 від 23.10.2019р. (а.с. 26).

Як вбачається з матеріалів справи 26.11.2019р. до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від УПФР в м.Новошахтинську Ростовської області надійшов вказаний запит виплатної справи №1037142/19/283 від 23.10.2019 (а.с. 33-34).

Як зазначено у вказаному запиті, у зв`язку з заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Російської Федерації, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі паспорту громадянина Росії серії НОМЕР_3, дата видачі 29.08.2019р., УПФР в м.Новошахтинську Ростовської області просило вислати виплатну справу ОСОБА_1 (а.с. 33-34).

В Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області позивач отримувала пенсію по 29.02.2016р., що підтверджується атестатом №52 від 09.12.2019 (а.с. 27).

Також як вбачається з листа Марківського ОУПФУ Луганської області №218/Г-14 від 21.11.2019, виплату пенсії позивачу припинено з 01.03.2016, на підставі проведення перевірки осіб, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення з метою уникнення неправомірних виплат особам, які є померлими або отримують кошти незаконно шахрайським шляхом, виявлення та припинення виплати особам, що фактично не перебувають на території підконтрольній Україні (а.с. 13).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

З 22.11.2014р. набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Статтею 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV встановлено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

За приписами статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії врегульовані статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно частини 1 якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

З вищевказаних норм чинного законодавства слідує, що частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Отже, з аналізу наведених положень вбачається, що усі громадяни України непрацездатного віку мають право на пенсійне забезпечення за рахунок коштів Пенсійного фонду.

Припинення цього права можливе лише у випадках визначених законом, зокрема у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон.

Постановою Правління Пенсійного фонду України №4-5 від 23.04.1999 затверджено Інструкцію про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні (далі - Інструкція №4-5).

Пунктом 1.5 Інструкції №4-5 визначено, що пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення. Переказування пенсій здійснюється з дня припинення їх виплати в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції №4-5, виплата пенсій пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання до держав, що підписали Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода), здійснюється на умовах та в порядку, визначених Угодою, управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - управління Фонду).

Згідно з статтею 1 Угоди, Пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 5 Угоди, ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Відповідно до частини 1 статті 6 Угоди, призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Статтею 7 Угоди, при переселенні пенсіонера в межах держав-учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавством держави-учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що виплата пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне місце проживання за кордон в межах держав-учасників Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, за місцем проживання в Україні припиняється з моменту зняття його з обліку в пенсійному органі України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, у зв`язку з чим уповноваженим органом Російської Федерації було надіслано до Марківського ОУПФУ Луганської області запит пенсійної справи позивача.

На виконання зазначеного запиту відповідачем було надіслано атестат №52 від 09.12.2019р. відповідно до якого позивачу виплачено пенсію по 29.02.2019р., та знято позивача з обліку в управлінні з 01.01.2020р..

Таким чином, відповідач до момент зняття позивача з обліку (до 01.01.2020) був зобов`язаний виплачувати їй пенсію.

Проте, як вбачається з матеріалів справи пенсію позивачу виплачено лише по 29.02.2016р..

За таких обставин, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що припинення виплати пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконним, а тому правомірно задоволено позов.

Колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Частиною 3 статті 291 КАС України визначено особливості провадження у типовій справі, зокрема, згідно з частиною третьою цієї статті при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при розгляді цієї справи правомірно було враховано правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись положеннями ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який має вищу юридичну силу, а тому посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року та №509 від 01.10.2014 року, колегією суддів не прийнято до уваги.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі № 360/5381/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №360/5381/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 07 квітня 2020 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко