Справа № 240/12169/19
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12169/19

Головуючий у 1-й інстанції: Горовенко Анна Василівна

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

06 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Охрімчук І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бердичівська виправна колонія" (№ 70) про визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)", в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" щодо невиконання ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 липня 2019 року у справі №274/1740/19 за скаргою ОСОБА_1 про доставляння скаржника в судове засідання, що призвело до порушення прав позивача у доступі до правосудді, тобто права на участь у розгляді своєї справи.

Обґрунтування підстав звернення до суду позивач мотивує тим, що невиконання Державною установою "Бердичівська виправна колонія (№70)" ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 липня 2019 року у справі №274/1740/19, а саме недоставляння його під конвоєм у судове засідання у приміщення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 27 серпня 2019 року, порушило його права на доступ до правосуддя та права на ефективний судовий захист.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" про визнання бездіяльності протиправною.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" про визнання бездіяльності протиправною віднесено до юрисдикції загального суду, визначеного за правилами підсудності встановленими положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як вбачається із матеріалів справи, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 липня 2019 року у справі №274/1740/19 судом ухвалено скаржника, який перебуває у Державній установі "Бердичівська виправна колонія (№70)", доставити в судове засідання у приміщення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області (Житомирська область, м. Бердичів, вул. Житомирська, буд. 30-а) 27 серпня 2019 року на 14 год. 40 хв. під конвоєм. Також вказано копію ухвали для організації виконання надіслати начальнику Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" та командиру роти конвойної служби Головного управління Національної поліції у Житомирській області.

Однак, відповідач, не доставив в судове засідання позивача під конвоєм, у зв`язку із чим останній звернувся до суду з даним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження дійшов висновку, що даний спір про оскарження бездіяльності Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" щодо невиконання ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 липня 2019 року у справі №274/1740/19, а саме недоставляння позивача під конвоєм у судове засідання у приміщення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 27 серпня 2019 року, як процесуальне питання, яке пов`язане з виконанням судового рішення у кримінальному провадженні, має вирішуватись в порядку кримінального судочинства загальним судом, визначеним за правилами підсудності, встановленими положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку посилаючись на норми матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, просив скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що спір у цій справі є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Скаржник вказує, що предметом позову є допущена відповідачем протиправна бездіяльність щодо невиконання ухвали суду від 11 липня 2019 року про доставлення скаржника в судове засідання, що призвело до порушення права позивача у доступі до правосуддя, тобто права на участь у розгляді справи.

Відповідач правом подати до суду відзив на апеляційну скаргу не скористався.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви, в тому числі, з`ясовує, чи:

- належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;

- немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", Європейський суд з прав людини вказав, що фраза "судом встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України.

Так, згідно приписів статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

В свою чергу, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб і суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ознаками справи адміністративної юрисдикції є особливий суб`єктний склад публічно-правового спору, участь суб`єкта владних повноважень, суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, які він повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Предметом оскарження по даній справі є бездіяльність Державної установи "Бердичівська виправна колонія" (№70), оскільки адміністрацією установи виконання покарань в ході здійснення управлінських функцій порушено право позивача на доступ до правосуддя, адже останнього не було доставлено в судове засідання, чим не забезпечено участі у розгляді справи.

Особливості захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду регулюються Кримінально процесуальним кодексом України (надалі - КПК України).

Відповідно до пункту 1 статті 539 КПК України передбачено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно частини 2 статті 539 КПК України визначено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу;

2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу;

3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9, 13-3 частини першої статті 537 цього Кодексу;

4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

Згідно положень пункту 13-1 частини 1 статті 537 визначено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про оскарження ІНШИХ РІШЕНЬ, ДІЙ ЧИ БЕЗДІЯЛЬНОСТІ АДМІНІСТРАЦІЇ УСТАНОВИ ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ.

При цьому, частиною 9 статті 539 КПК України встановлено, що розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13 -1 частини 1 статті 537 цього Кодексу, ЗДІЙСНЮЄТЬСЯ В ПОРЯДКУ АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДОЧИНСТВА.

З аналізу перелічених норм вбачається, що даний спір не може вирішуватися в порядку кримінального судочинства, адже статтею 539 КПК прямо передбачено, що розгляд таких питань здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Відтак, КПК України не передбачає оскарження дій керівника установи, або ж адміністрації установи виконання покарань, а тому можливо дійти висновку, що даний спір не можливо віднести до юрисдикції загального суду, визначеного за правилами підсудності встановленими положеннями Кримінального процесуального кодексу України, як вказав на цей суд першої інстанції.

Згідно з частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

З огляду на вищевикладене у сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм процесуального права, а тому, враховуючи межі розгляду судом апеляційної інстанції та його повноваження щодо перегляду ухвал суду першої інстанції, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно положень статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права під час розгляду даної справи, внаслідок чого апеляційна скарга позивача підлягає до задоволенню, ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі - скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бердичівська виправна колонія" (№ 70) про визнання бездіяльності протиправною скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 квітня 2020 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Охрімчук І.Г.