Справа № 280/6433/19
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
02 квітня 2020 року Справа № 280/6433/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання протиправної та скасування вимоги

ВСТАНОВИВ:
24 грудня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1061-23 від 11 березня 2019 року на суму 14 880,80 грн.

На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначає, що проходив дійсну військову службу у Збройних Силах України за мобілізацією з 02.02.2015 по 11.06.2018 та є інвалідом третьої групи з 19 червня 2018 року, у зв`язку з чим відповідно до пункту 9-2 Прикінцевих та перехідних положень та частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільняється від сплати єдиного внеску за себе. Саме тому позивач вважає спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1061-23 від 11 березня 2019 року протиправною та просить суд її скасувати.

Ухвалою судді від 27 грудня 2019 року зазначену позовну заяву було залишено без руху в зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків.

Відповідно до ухвали судді від 22 січня 2020 року позивачу поновлений строк звернення до адміністративного суду, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а справу призначено до розгляду на 18 лютого 2020 року.

Відповідач позов не визнав, 12 лютого 2020 року через канцелярію суду надав відзив (вх №6629), у якому із посиланням на приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зауважує, що в інтегрованій картці платника єдиного внеску ФОП ОСОБА_1 нараховано за період 20 квітня 2015 року та 20 липня 2015 року у сумі 2 535,90 грн., нараховано по строку сплати 09 лютого 2016 року (звіт за 2015 рік №) 5 293,88 грн., нараховано по строку 09 лютого 2017 року (звіт за 2016 рік №) 3 797,64 грн., нараховано по строку 19 жовтня 2018 року 819,06 грн., нараховано по строку 11 лютого 2019 року (звіт за 2018 рік №11155) 2 457,18 грн., при цьому, сплачено 19 липня 2019 року у сумі 2 354,18 грн. та 29 липня 2019 року у сумі 400,00 грн. На підставі вищезазначеного та у відповідності до частини 4 статті 25 вказаного Закону та наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», була сформована оскаржена вимога № Ф-1061-23 від 11 березня 2019 року, яка повернулась за терміном зберігання 18 квітня 2019 року, а тому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до приписів КАС України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі приписів частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 18 квітня 2000 року та 12 грудня 2005 року відомості про фізичну особу-підприємця включені до Єдиного державного реєстру за № 2 103 017 0000 017239, види діяльності: Код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; Код КВЕД 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (основний), про що свідчать витяг та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

10 квітня 2017 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за його рішенням, номер запису: 6017239.

Також судом встановлено, що у період з 02 лютого 2015 року по 11 червня 2018 року позивач проходив дійсну військову службу у лавах Збройних силах України за мобілізацією згідно з Указом Президента «Про часткову мобілізацією» №15/2015 від 14 січня 2015 року, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 №1005/с від 08 серпня 2019 року. Крім того, згідно з довідками Військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 05 липня 2015 року №1/58 від 01 березня 2016 року №1/115 позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції.

У подальшому, 07 вересня 2018 року ОСОБА_1 повторно зареєстрований фізичною особою-підприємцем за № 2 103 000 0000 098306, види діяльності: Код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний); Код КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, про що свідчать витяг та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

03 січня 2019 року позивачем до контролюючого органу поданий звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік на суму 3 276,24 грн.( за період з жовтня по грудень 2018 року у розмірі 819,06 грн. щомісячно).

За даними облікової картки платника податків станом на 28 лютого 2019 року за позивачем обліковувалась недоїмка із сплати єдиного податку на суму 14 880,00 грн., у т.ч. недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 14 880,80 грн., у зв`язку із чим 11 березня 2018 року ГУ ДФС у Запорізькій області сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-1061-23 на вказану суму, однак кореспонденція повернулась без вручення адресату «за закінченням терміну зберігання», про що свідчить копія конверту, долучена відповідачем до матеріалів справи.

29 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДФС у Запорізькій області із запитом від 26 липня 2019 року №26/07-19-ПК про надання індивідуальної податкової консультації з питання звільнення позивача від сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до податкової консультації №3762/Г/іПК/08-01-13-02-08 від 12 серпня 2019 року ГУ ДФС у Запорізькій області із посиланням на приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» повідомила, що фізична особа-підприємець, яка є особою з інвалідністю, звільняється від обов`язку нарахування та сплати за себе єдиного внеску.

Вважаючи оскаржувану вимогу протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом про її скасування.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464), Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року № 508/26953 (далі - Інструкція №449).

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

В силу приписів пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Поряд з цим, 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України від 20 травня 2014 року №1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (далі - Закон №1275-VII), яким розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» №2464 доповнено пунктом 9-2, відповідно до якого під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону №2464, призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону №2464, якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява особи, яка бере добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації або після закінчення лікування (реабілітації).

Законом №1275-VII встановлено, що цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Аналогічні норми містяться також в Інструкції №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 28 березня 2016 року №393). Зокрема, пунктом 7 розділу ІV вказаної Інструкції визначено, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, якщо вони не є роботодавцями.

Таким чином, за змістом наведених норм звільняються від нарахування та сплати єдиного внеску під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску - фізичні особи-підприємці (визначені статтею 4 Закону №2464), призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби. При цьому, на думку суду, для настання передбачуваних наслідків, а саме: звільнення від виконання обов`язків, визначених частиною 2 статті 6 Закону №2464, визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем (аналогічний правовий висновок за результатами трактування наведених вище норм права викладений в тексті ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2017 року у справі №817/66/17).

Як свідчать наявні матеріали справи, позивач був призваний на військову службу під час мобілізації у період з 02 лютого 2015 року по 11 червня 2018 року.

Таким чином, упродовж 10 днів після його демобілізації позивач повинен був звернутися до контролюючого органу за місцем обліку із заявою про звільнення особи від виконання своїх обов`язків, встановлених пунктом 2 статті 6 Закону №2464.

Однак, з такою заявою, форма якої була затверджена наказом Міністерства фінансів України 28 березня 2016 року №393 (тобто, на момент проходження позивачем військової служби), позивач до контролюючого органу не звертався, а тому контролюючий орган, в особі податкової інспекції, не був обізнаний щодо обставини перебування ОСОБА_1 на військовій службі в період з 02 лютого 2015 року по 11 червня 2018 року. Крім того, до контролюючого органу останнім не подавались копія військового квитка або копія документа, із зазначенням даних про призов позивача на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, доказів протилежного позивачем суду не надано.

При цьому, як вбачається з розрахунку недоїмки, наведеного відповідачем у відзиві на позовну заяву, у спірний період нарахування ЄСВ позивачем були подані звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік № на суму 5 293,88 грн. та звіт за 2016 рік № на суму 3 797,64 грн., що саме позивачем не заперечується.

У силу пункту 12 частини 2 статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

За таких обставин, з огляду на відсутність звернення позивачем до контролюючого органу із відповідною заявою ФОП ОСОБА_1 не виконав вимоги, передбачені пунктом 92 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, а тому не був звільнений від виконання своїх обов`язків щодо сплати єдиного соціального внеску.

Щодо посилань позивача на звільнення його від відповідальності за невиконання вимог своєчасності нарахування та сплати єдиного внеску з 02 лютого 2015 року по 11 червня 2018 року, тобто під час проходження військового служби у лавах Збройних Сил України та безпосередньої участі в антитерористичній операції, суд вважає за необхідне наголосити, що матеріали справи не містять доказів нарахування контролюючим органом штрафних санкцій та/або пені за вказаний період, загальна сума боргу, зазначена у спірній вимозі, складається лише з недоїмки.

Разом із цим, стосовно посилань позивача на встановлену йому інвалідність третьої групи, як підставу для звільнення від сплати єдиного соціального внеску судом враховане наступне.

Так, згідно з частиною 4 статті 4 цього ж Закону №2464 особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування, та є інвалідом (дата видачі посвідчення серія НОМЕР_2 19 червня 2018 року). Таким чином, позивач є особою, яка відповідно приписів частини 4 статті 4 Закону №2464 звільняється від сплати за себе єдиного внеску. Вказана обставина відповідачем у справі не заперечується.

Щодо суми самостійного визначеної бази нарахування єдиного внеску за 2018 рік шляхом подання звіту №11155 від 03 січня 2019 року суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14 квітня 2015 року № 435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15 травня 2018 року № 511) фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається.

Аналіз положень Закону №2464 та Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування свідчить про те, що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками єдиного внеску, однак такі фізичні особи-підприємці звільняються від його сплати якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

У таких випадках фізичні особи-підприємці можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також такі особи не мають обов`язку щодо подання звіту про суми нарахованого єдиного внеску.

Суд звертає увагу, що добровільна участь особи, яка виявила бажання бути платником єдиного внеску, передбачає укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Слід також зазначити, що відповідачем було прийнято відповідну звітність за 2018 рік від позивача, а також відповідачем не заперечується, що у Державній фіскальній службі України наявна інформація, надана Пенсійним фондом України, що позивач є особою з інвалідністю, однак не враховано той факт, що така особа повинна подавати зазначену звітність лише у разі укладення договору щодо добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Однак жодної інформації про наявність такого договору матеріали справи не містять, відповідний договір щодо добровільної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідачем суду не наданий. Більше того, відповідачем не стверджується про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З огляду на те, що у позивача відсутній обов`язок по сплаті за себе єдиного соціального на підставі частини 4 статті 4 Закону №2464, що також роз`яснене позивачу у податковій консультації ГУ ДФС у Запорізькій області №3762/Г/іПК/08-01-13-02-08 від 12 серпня 2019 року, а також враховуючи, що в матеріалах справи відсутній договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, то помилкова подача позивачем звіту за 2018 рік не свідчить про його добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а відтак, не може бути безумовною підставою для сплати позивачем відповідних сум єдиного соціального внеску за наведених обставин та в контексті приписів частини 4 статті 4 Закону №2464

Вказана правова позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 806/1503/16 (адміністративне провадження № К/9901/17085/18).

Відтак, нарахування позивачу єдиного соціального внеску за період 2018 року у розмірі 3 276,24 грн. (819,06 грн. по строку сплати 19 жовтня 2018 року, 2 457,18 грн. по строку сплати 11 лютого 2019 року) не відповідає приписам чинного законодавства, а тому спірна вимога у цій частині підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу на те, що будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень має бути законним та обґрунтованим, прийнятим чи вчиненим в межах наданих повноважень, містити конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За приписами статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 169,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Запорізькій області пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (22,02%).

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) про визнання протиправної та скасування вимоги, - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1061-23 від 11 березня 2019 року на суму 3 276,24 грн.

В іншій частині позовних вимог, відмовити.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) судові витрати в сумі 169,20 грн. (сто шістдесят дев`ять гривень 20 копійок).
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України ухвала про повернення позовної заяви може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.
Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Рішення складено у повному обсязі та підписано 02 квітня 2020 року.

Суддя Д.В. Татаринов