Справа № 826/15850/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2020 року м. Київ № 826/15850/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доСолом`янського районного військового комісаріату м.Києва
прозобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Солом`янського районного військового комісаріату м. Києва (далі- відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Солом`янського районного військового комісаріату м. Києва, та зобов`язати даних посадових осіб зняти з військового обліку у зв`язку із зміною постійного місця проживання;

- визнати протиправним та скасувати результати медичного огляду згідно карти медичного огляду призовника, проведеного Солом`янським районним військовим комісаріатом м. Києва від 25.09.2018 року, у зв`язку з порушенням під час проведення медичного огляду (ігнорування скарг на здоров`я та ігнорування медичного висновку хірурга Національного інституту хірургії та трансплантації імені О.О. Шалімова).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2018 року залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 18.09.2018 року та 27.09.2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою зняти військового обліку у зв`язку зі зміною постійного проживання, де йому було відмовлено та направлено на медичний огляд, за результатами якого позивача було визнано придатним за станом здоров`я для проходження служби у Збройних Силах України.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги частини 9 статті 15, статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ та статтю 42 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року №402.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КСУ), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положеннями статті 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Положеннями статті 24 Конституції України встановлено, що гро мадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим ЗК України), 1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правого захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи (ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Відповідно до статті 5 КСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 3 ст.1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.9 ст.1 Закону №2232 щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Згідно з абз.1 ч.10 ст.1 Закону №2232 громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону №2232 на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Механізм організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад та виконавчими апаратами районних, обласних рад (далі - державні органи), військовими комісаріатами, військовими частинами, підприємствами, установами, організаціями та закладами освіти незалежно від їх підпорядкування та форми власності (далі - підприємства, установи та організації) регулюється постановою Кабінету Міністрів України № 921 від 07.12.2016 р. «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» (далі - Порядок №921).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №921 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.

Військовий облік ведеться з метою забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законів, особовим складом у мирний час та особливий період.

Пункти 15, 16 Порядку №921 визначають, що військовий облік здійснюється з урахуванням встановлених в Україні правил реєстрації місця проживання фізичних осіб, організовується і безпосередньо ведеться державними органами, а також підприємствами, установами та організаціями, в яких призовники і військовозобов`язані працюють (навчаються).

Військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону №2232 військовий облік усіх призовників і військовозобов`язаних ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №2232 взяттю на військовий облік призовників та військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України: 1) на військовий облік призовників: приписані до призовних дільниць; які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають приписці до призовних дільниць.

При цьому, відповідно до ч. 3 вказаної статті призовники та військовозобов`язані після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку.

Відповідно до абз. 1-3 п. 56 Порядку №921 районні (міські) військові комісаріати, серед іншого: організовують та ведуть військовий облік на відповідній території; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у випадках, передбачених законодавством.

У свою чергу, абзац 17 пункту 56 Порядку №921 передбачає, що персонально-якісний облік призовників і військовозобов`язаних ведеться районними (міськими) військовими комісаріатами шляхом обліку персональних та службових даних призовників і військовозобов`язаних, які узагальнюються в особових справах призовників або в облікових картках військовозобов`язаних та реєструються в Єдиному державному реєстрі військовозобов`язаних.

Порядок приписки громадян до призовних дільниць, ведення військового обліку призовників та взаємодію військових комісаріатів з державними органами та органами місцевого самоврядування з питань виконання громадянами правил військового обліку регулюється Положенням про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002р. № 352 (далі - Положення № 352).

Відповідно до пункту 42 вказаного Положення для зняття з військового обліку призовник зобов`язаний особисто з`явитися до районного військового комісаріату і подати письмову заяву, в якій зазначається причина зняття з військового обліку та точна адреса нового місця проживання, і у разі потреби подати відповідні документи.

Дозвіл на зняття призовників з військового обліку дається районним військовим комісаром або особою, яка його заміщає. На поданій призовником заяві обов`язково зазначається, з якої причини і на підставі яких документів видано дозвіл на зняття його з військового обліку.

З військового обліку призовників знімаються особи, що:

- вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України у зв`язку із зміною місця проживання;

- вибувають за межі України на строк понад три місяці;

- згідно з рішеннями комісії з питань приписки або призовної комісії взяті на облік військовозобов`язаних;

- отримали військові звання офіцерського складу після проходження військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу.

При цьому, згідно пункту 43 Положення зняття з військового обліку призовників у районному військовому комісаріаті проводиться в такому порядку:

з відповідної картотеки вилучається особова справа призовника, а в його обліковій картці робиться відмітка про зняття з військового обліку із зазначенням дати та адреси місця вибуття. У графі 5 обліково-алфавітної книги зазначається дата зняття з військового обліку, назва району, міста чи іншого населеного пункту, куди вибуває призовник. Особова справа призовника переміщується до картотеки справ призовників, знятих з військового обліку;

у посвідченні про приписку до призовної дільниці ставиться штамп про зняття з військового обліку, після чого посвідчення повертається призовнику. Прибувши до нового місця проживання призовник зобов`язаний у семиденний термін з`явитися до районного військового комісаріату і стати на військовий облік;

після одержання запиту від районного військового комісаріату за новим місцем проживання особова справа призовника разом з медичною карткою і вкладкою до неї протягом не більш як п`яти днів надсилається до відповідного районного військового комісаріату. У графі 5 обліково-алфавітної книги робляться відмітки про відправлення особової справи призовника із зазначенням дати, вихідного номера і назви районного військового комісаріату, до якого вона відправлена. Заява призовника про зняття з військового обліку і запит районного військового комісаріату про надіслання його особової справи за новим місцем проживання підшиваються у відповідну справу, яка ведеться районним військовим комісаріатом і зберігається 8 років.

Якщо в місячний термін після зняття з військового обліку від відповідного районного військового комісаріату не надійшов запит про надіслання особової справи призовника за новим місцем проживання, районний військовий комісар, який зняв призовника з військового обліку, повинен уточнити причини затримки і організувати розшук такого призовника.

Пунктом 46 вказаного Положення №352 передбачено, що у разі вибуття призовників без зняття з військового обліку або неприбуття їх для взяття на військовий облік за новим місцем проживання військові комісаріати повинні вживати негайних заходів до розшуку таких призовників через батьків, органи внутрішніх справ, навчальні заклади та інші організації. Документація щодо розшуку призовників підшивається в їх особові справи.

Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання позивача з 29.08.2018 року, відповідно до його паспортних даних є: АДРЕСА_1 .

Як було зазначено вище, для зняття з військового обліку призовник зобов`язаний особисто з`явитися до районного військового комісаріату і подати письмову заяву, в якій зазначається причина зняття з військового обліку та точна адреса нового місця проживання, і у разі потреби подати відповідні документи. Дозвіл на зняття призовників з військового обліку дається районним військовим комісаром або особою, яка його заміщає. На поданій призовником заяві обов`язково зазначається, з якої причини і на підставі яких документів видано дозвіл на зняття його з військового обліку (п. 42 Положення № 352).

Тобто, зняття на військовий облік здійснюється лише за особистої участі призовника, за умови вчинення ним відповідних дій, що в даному випадку було зроблено позивачем та підтверджується його заявами від 18.09.2018 року та 27.09.2018 року, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи наведене, суд вважає, неприйняття заяви від позивача щодо зняття з військового обліку у зв`язку із зміною місця проживання є порушенням відповідачем вимог частини 9 статті 15 Закону №2232 та пункту 42 Положення №352.

Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування результатів медичного огляду згідно карти медичного огляду призовника військово-лікарської комісії Солом`янського району м. Києва від 25.09.2018 року про придатність позивача до військової служби, на підставі яких призовною комісією Солом`янського району м. Києва було прийнято рішення про придатність позивача до військової служби і призов його на військову службу суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було надано відповідні документи відповідачу, а саме:

Копія консультативного висновку з Національного інституту хірургії та трансплантації імені О.О. Шалімова від 27.09.2017 року;

Копія виписки Національного інституту хірургії та трансплантації імені О.О. Шалімова з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 27.09.2017 року;

Копія результату обстеження в Національному інституті хірургії та трансплантації імені О.О. Шалімова від 28.09.2017 року;

Копія результату обстеження в Національному інституті хірургії та трансплантації імені О.О. Шалімова від 20.09.2018 року,

Названі вище документи свідчили про непридатність позивача за станом здоров`я до військової служби у зв`язку з діагнозом - варикозне розширення вен нижніх кінцівок (обох) та хронічної венозної недостатності нижніх кінцівок ІІІ ст.

При цьому, за результатами медичного огляду згідно карти медичного огляду призовника військово-лікарської комісії Солом`янського району м. Києва від 25.09.2018 року про придатність позивача до військової служби, відповідачем було прийнято рішення про придатність позивача до військової служби і призов його на військову службу.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону №2232 на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Відповідно до ч.7 ст.17 Закону №2232 відстрочка від призову на строкову військову службу за станом здоров`я на строк до одного року надається призовникам, які визнані під час медичного огляду тимчасово непридатними до військової служби.

Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402. Відповідно до п.1.1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. яка була чинна на момент виникнення спірних відносин).

Пунктом 1.1 розділу ІІ Положення №402 передбачено, що медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.

Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).

Постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (далі - Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я (далі - ТДВ) (додаток 3).

Розклад хвороб розроблений відповідно до вимог Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я 10-го перегляду (далі - МКХ-10) (п.1.2 розділу ІІ Положення №402).

Відповідно до статті 42 Положення №402 придатними до військової служби при наявності варикозного розширення вен нижніх кінцівок, є тільки ті особи, які не мають порушень кровообігу та функцій.

Таким чином, беручи до уваги вищезазначене вказані вище норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено вимоги статті 42 Положення №402.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавство (п. 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 28-36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10.07.2003 у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002 II).

З системного аналізу вказаних норм ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:
1.Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Солом`янського районного військового комісаріату м. Києва щодо не зняття ОСОБА_1 з військового обліку у зв`язку із зміною постійного місця проживання.

3. Зобов`язати Солом`янський районний військовий комісаріат м. Києва (, м. Київ, 03087, вул. Іскрівська, 5А) зняти ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) з військового обліку у зв`язку із зміною постійного місця проживання.

4. Визнати протиправними та скасувати результати медичного огляду згідно карти медичного огляду призовника, проведеного Солом`янським районним військовим комісаріатом м. Києва від 25.09.2018 року.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янського районного військового комісаріату м. Києва (, м. Київ, 03087, вул. Іскрівська, 5А) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська