Справа № 308/2139/20
Суддя: Сарай А. І.
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/2139/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.04.2020 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Сарай А.І.,

за участю секретаря судового засідання Зборовської Х.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до інспектора 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Семків Івана Васильовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2159087 від 25.02.2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до інспектора 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Семків І.В. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2159087 від 25.02.2020 року.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 25.02.2020 року відповідачем винесено стосовно нього постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. У постанові відповідач стверджує, що водієм порушено п. 12.4 Правил дорожнього руху.

Вважає, що зазначена постанова винесена безпідставно та з істотним порушенням його прав, не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Позивач зауважує, що 25.02.2020 року він повертався з Виноградівського району, де перебував на похоронах своєї матері, їхав на належному йому автомобілі «Фольксваген Кадді», д.н.з. НОМЕР_1 , трасою Київ-Чоп, не перевищуючи дозволеної швидкості автомобіля в залежності від місцевості, яку проїжджав, тобто «населений пункт», «за межами населеного пункту», «житлова і пішохідна зона». Коли під`їжджав до початку населеного пункту «Лалово» Мукачівського району, він почав зменшувати швидкість до 50 км/год., і як проїжджав знак початку населеного пункту, то побачив службовий автомобіль патрульної поліції, який стояв взагалі без увімкнених маячків, біля якого перебували особи в формі поліції. Вказаний автомобіль був розташований праворуч на узбіччі по ходу його руху, приблизно на відстані 400-500 метрів від початку населеного пункту, глибину території, при цьому у однієї з осіб, які перебували біля автомобіля з розпізнавальними знаками УПП, та були одягнуті в уніформу працівників поліції, тримав якийсь прилад, який періодично направляв в сторону автомобілів, які рухалися по трасі, заїжджаючи в населений пункт, тобто тим же маршрутом, яким рухався і він. Коли він наближався до вказаної групи осіб в уніформі, одна з тих осіб, тримаючи в руці «Жезл», подала йому сигнал зупинитися. Він зупинився, до нього підійшла одна з тих осіб в уніформі, яка не пред`явивши будь-яких посвідчуючих його особу документів, почала вимагати від нього посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посилаючись на те, що це вимагає зробити його старший наряду, який обпершись стояв біля їхнього автомобіля з розпізнавальними знаками УПП Національна поліція України. Він, розцінивши ситуацію як якесь непорозуміння, пред`явив документи тій особі в уніформі поліцейського, яка їх взяла і пішла до їхнього автомобіля. Він почав очікувати, але оскільки ніхто до нього не повертався і документи не повертав, він вирішив сам відвойовувати свої порушені права, змушений був вибиратися із салону автомобіля, застосовуючи значні зусилля, оскільки він є інвалідом і йому важко пересуватися пішки, і вибравшись з автомобіля, пішком ще змушений був пройти метрів 40 назад до того автомобіля, з розпізнавальними знаками УПП, біля якого і вешталося 4 осіб в уніформі поліції, троє чоловічої статі, одна жіночої. Він спитав що трапилося, навіщо забрали і не повертають його документи, при цьому не менше 10 разів наголосив на тому, що щойно поховав матір, є ветераном війни в Афганістані, учасник ліквідації аварії на ЧАЕС, і до всього цього є ще інвалідом, з явними ознаками інвалідності, що чітко бачили всі особи, які демонстрували представників державної влади, заради відданості якої він ризикував неодноразово життям і втратив здоров`я. Не дивлячись на його статуси, один з тих осіб в формі працівників поліції, який назвався старшим, що підтвердили й інші, що були з ним, навіть той, якому він віддавав свої документи, які, як він йому сказав, вже передав цьому старшому, який поводився надто зухвало, безсовісно реагуючи на названі ним статуси, відкрито демонструючи свою зневагу до всіх його статусів. Навіть не зробив вигляд, що має якусь повагу до нього, як до ветерана та інваліда, а навпаки почав виражати роздратування тим, що він називає свої статуси, явно побачивши, що він є інвалідом і повністю ігноруючи його емоційний стан у зв`язку із смертю та похованням матері з якого він їхав. Єдине, що та особа продовжувала твердити, що він перевищив швидкість, що зафіксовано на їхній пристрій «Трукам», і це настільки серйозне правопорушення, що він як надто «законник» зобов`язаний його покарати, і тому без жодних зволікань виніс постанову про необхідність сплати ним штрафу в розмірі 255 грн. за перевищення швидкості. Після чого, вручивши йому вказану постанову, той інспектор ніби «маніяк» злорадно віддав її йому в руки і дослівно добавив: «Це тобі. А за те, що ти ветеран та інвалід, ти отримуєш від держави пенсію», і він не зобов`язаний йому нічим. Тоді він почав намагатися пояснити, що їхні обвинувачення його в тому, що він перевищив швидкість є неправдиві, оскільки він жодних перевищень швидкості не здійснив, а навіть якщо б і брати до уваги їхній ручний прилад вимірювання швидкості, то це є пряме штучне створення доказів вини будь-якого водія, оскільки, як йому пояснив той «старший наряду» їхній прилад може фіксувати швидкість автомобіля на відстані до 1 кілометра, а вони стоять метрів за 400-500 від початку населеного пункту, і тому прилад, навіть якщо б він ними використовувався і на законних підставах, фіксував швидкість автомобілів, які рухаються з дозволеною швидкістю ще за межами населеного пункту, і тому в даному випадку відсутні будь-які докази того, що він рухався з такою швидкістю, яку йому нав`язує поліцейський, саме в населеному пункті, а не за його межами, що повністю викликає сумніви у висунених працівниками поліції обвинуваченнях в його адресу. Крім того, працівником поліції на його прохання пред`явити йому для ознайомлення метрологічні документи на прилад, яким ніби то вони вимірювали швидкість руху, йому відмовили, пояснивши, що таких документів у них не має, і він повинен вірити виключно їхнім словам.

Вважає, що дії відповідача були незаконними з тих підстав, що вимірювання швидкості руху відповідачем було здійснено приладом із функцією фото- та відеофіксації, але не у автоматичному, а у ручному режимі. Посилаючись на положення ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», ч. 2 ст. 19 Конституції України позивач вказує, відповідач, будучи поліцейським, не мав права використовувати прилад із функціями фото- та відеофіксації не у автоматичному режимі.

Крім того, позивач зауважує, що відповідачем винесено оскаржувану постанову із істотним порушенням його прав та правових гарантій, що слідує з того, що постанову винесено «на місці вчинення правопорушення» (просто на дорозі) та відразу після того, як правопорушення, ніби то, було вчинено. За таких умов, він не мав часу та, відповідно, фізичної можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою, тощо. Посилаючись на рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 року позивач зазначає, що факт, що винесення постанови безпосередньо на місці вчинення правопорушення (на дорозі), а не за місцезнаходженням відповідного органу, та без надання часу на реалізацію відповідних прав, є порушенням право особи, яка притягається до відповідальності.

Наголошує на тому, що у відповідності до ч. 1 ст. 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи. Винятків з цього правила для справ, які розглядаються «за місцем порушення», не передбачено, тобто, зазначена норма стосується усіх справ про адміністративні правопорушення. Відтак, від виявлення, за думкою відповідача, правопорушення до винесення постанови повинно було надати строк для реалізації прав, передбачених ст. 268 КУпАП, і до того ж, цей строк не може бути меншим за три доби, оскільки саме за такий строк повинно бути повідомлено особу про розгляд справи. Так само не містить винятків стосовно категорій справ і ст. 278 КУпАП, а згідно з нею не було проведено відповідачем підготовку до розгляду справи про адміністративне правопорушення. Між тим, ряд дій, які повинні бути проведені під час такої підготовки, також є спрямованими на дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Позивач звертає увагу, що нескладання відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення не дало йому можливості навіть ніяким чином висловити свою незгоду із винністю у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки ніде, крім протоколу, він свою позицію зафіксувати не зміг би. Ніякого пояснення відповідачем у нього не відбиралося. У оскаржуваній постанові ніяким чином його пояснення або незгода із винністю у вчиненні адміністративного правопорушення не відображені. Тим більше він не міг подати клопотання, скористатися правовою допомогою, тощо, за такої процедури. Відтак, вважає, що грубі порушення вимог ст. 268 КУпАП щодо нього при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем є очевидними.

Також позивач зазначає, що до постанови у справі про адміністративне правопорушення не долучено доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, а саме: протоколу у справі про адміністративне правопорушення, пояснень особи, яка, притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновку експерта, речових доказів, тощо. За таких умов, постанову слід визнати такою, що її винесено без достатніх доказів.

На підставі викладеного, позивач просить постанову відповідача від 25.02.2020 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, скасувати, а справу про адміністративне правопорушення щодо нього закрити.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.03.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, Копію даної ухвали надіслано сторонам та запропоновано відповідачеві надати суду відзив на позовну заяву та копію відзиву одночасно надіслати позивачеві.

17.03.2020 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву протягом строку, встановленого судом, до якого додано копію фото з приладу TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, копію супровідного листа про направлення відзиву іншій стороні для суду, копію довіреності на представництво інтересів.

У поданому відзиві представник відповідача зазначає, що вимоги позивача є безпідставними, а також такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що під час несення служби працівниками Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Лалово, було виявлено порушення Правил дорожнього руху, а саме водій транспортного засобу «Volkswagen Caddy» з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався в населеному пункті зі швидкістю 98 км/год., чим перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 48 км/год., чим порушив п. 12.4 ПДР. На підставі ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» транспортний засіб було зупинено, інспектор підійшов до водія, яким виявився позивач, належним чином представився, пояснив суть правопорушення, причину та підставу зупинки та перевірки документів, попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПДР на підставі ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 2.4 ПДР України. Водій виконав законну вимогу патрульного та надав запитувані документи для перевірки. Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п. 12.4 ПДР, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо позивача. Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Всі доводи позивача були взяті до уваги при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Інспектор виніс постанову за ч. 1 ст. 122 КУпАП та наклав стягнення на правопорушника в розмірі 255 грн., відповідно до санкції статті. Згідно зі ст. 285 КУпАП позивача було ознайомлено зі змістом постанови та під підпис запропоновано отримати її копію.

Представник відповідача у відзиві вказує, що згідно з матеріалами позову ОСОБА_1 , під`їжджаючи до с. Лалово, почав знижувати швидкість, проте працівники поліції, які знаходилися у вказаному населеному пункті на відстані 400-500 м після знаку «Початок населеного пункту» зупинили його та повідомили, що він порушив п. 12.4 ПДР. Разом із тим, згідно з фото з приладу TruCam LТІ 20/20 серійний номер ТС 000618, фотофіксація була здійснена на відстані 257,8 метрів. Тобто, за умов, викладених в позові, автомобіль, яким керував позивач, рухався в населеному пункті зі швидкістю 98 км/год. При цьому поліцейські не пред`явили йому будь-які свої документи. Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук. Проте, оскільки жодних вимог про пред`явлення службового посвідчення від позивача не надходило, інспектор не був зобов`язаний пред`явити його для ознайомлення. Позивав мотивує свої вимоги тим, що інспектор при винесенні постанови не врахував його «статуси». Згідно зі ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. Представник відповідача наголошує, що всіх водіїв на їх вимогу ознайомлюють з документами, що підтверджують правомірність використання вимірювального приладу TruCam, а також фотознімками, які зроблені приладом. Відтак, доводи позивача про їх відсутність та неможливість надання є необґрунтованими та не відповідають дійсності.

Представник відповідача у відзиві щодо фіксації правопорушення в ручному режимі зазначає, що позивачем помилково дійшов висновку про порушення ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», проте ним не враховано вимоги п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», згідно з яким одним із превентивних заходів є застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Це і є прилад TruCam LТІ 20/20. Таким чином, фіксація правопорушення здійснювалася на підставі п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію». Стаття 40 Закону України «Про Національну поліцію» в даному випадку застосуванню не підлягає. Крім того, в ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» законодавець ставить вимогу до виду техніки, вона, повинна бути автоматичною. Разом із тим, позивач посилається, що запис здійснено в ручному режимі, а тому фіксація була проведена автоматичним приладом в ручному режимі.

Щодо винесення постанови «на місці вчинення правопорушення» представник відповідача, посилаючись на положення ч. 4 ст. 258, ст. 222 КУпАП, зауважує, що відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КУпАП та відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року № 1395, інспектором було прийнято рішення по справі на місці вчинення адміністративного правопорушення. З цього приводу звертає увагу на правову позицію колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у справі № 465/6677/16-а (постанова від 21.11.2018 року).

Представник відповідача щодо невручення особі, яка притягалася до відповідальності, повістки, вказує, що ст. 277-2 КУпАП, на яку посилається позивач, застосуванню не підлягає, оскільки вона стосується розгляду справи в суді, а не за місцем вчинення правопорушення.

За твердженням представника відповідача, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованою та законною, а також такою, що не підлягає скасуванню.

Враховуючи зазначене представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За правилами ч. ч. 5, 7 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, у відповідності до положень ч. ч. 5, 7 ст. 262 КАС України, до суду не надійшло.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 8 ст. 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією постанови інспектора 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Семків Івана Васильовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2159087 від 25.02.2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 255 грн. за те, що як зазначено у тексті постанови, 25.02.2020 року, о 16:30 год., в с. Лалово, дорога Н09, 9 км, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Caddy», номерний знак НОМЕР_1 , в населеному пункті с. Лалово, допустив перевищення швидкості на 48 км/год., а саме рухався зі швидкістю 98 км/год., чим порушив вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволено швидкість не більше 50 км/год.).

Як зазначено у вказаній постанові, вимірювання швидкості здійснювалося лазерним приладом Трукам ТС 000618, а місцем розгляду справи є: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Лалово, дорога Н09, 9 км.

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся із даним позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, встановлено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху населений пункт забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45, 5.46, 5.47, 5.48.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Таким чином, під час розгляду даної категорії справи необхідно встановити чи здійснювався позивачем рух на транспортному засобі зі швидкістю, що перевищує двадцять кілометрів на годину та саме в межах населеного пункту.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Виходячи із змісту п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно зі ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Пунктом 5 розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 року за № 1395, встановлено, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

У пункті 6 (час та місце скоєння, суть і обставини правопорушення) постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК № 2159087 від 25.02.2020 року, зазначено, що вимірювання швидкості здійснювалося лазерним приладом Трукам ТС 000618.

Як зазначено у відзиві на позовну заяву, під час несення служби працівниками УПП в Закарпатській області ДПП за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000618, за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Лалово, було виявлено порушення ПДР, а саме водій транспортного засобу «Volkswagen Caddy» з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався в населеному пункті зі швидкістю 98 км/год., чим перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 48 км/год., чим порушив п. 12.4 ПДР.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто, положення Закону України «Про Національну поліцію» надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 цього ж Закону передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Представником відповідача до відзиву на позов додано роздруківку (скріншот) фотозображення із приладу з серійним номером ТС000618, на якому зафіксовано автомобіль «Volkswagen Caddy» з ідентифікацією державного номерного знаку НОМЕР_1 та вказано швидкість руху даного автомобіля.

На зазначеній роздруківці з лівої сторони відображений відеозапис (два фотозображення), з якого неможливо ідентифікувати транспортний засіб та його державний номерний знак.

Крім того, на фотозображенні зафіксовано дату: 25.02.2020 року, час: 16:27:22, локалізація: а/д Н09 Мукачево-Рогатин 8 км, ліміт швидкості: 30 км/год., швидкість: 98 км/год., дистанція: 257,8 м.

Разом із тим, із наданої представником відповідача зазначеної фотозйомки ймовірного вчинення правопорушення не можливо однозначно встановити, що позивач рухався зі швидкістю 98 км/год. саме в населеному пункті, а також чи передбачає ділянка дороги обмеження швидкості руху та яке саме обмеження швидкості руху передбачає дана ділянка дороги.

При цьому час та місце правопорушення, зазначені в оскаржуваній постанові, не відповідають часу та місцю, зазначеним у роздруківці (скріншоті) фотозображення із приладу з серійним номером ТС000618, а саме у постанові зафіксовано 16:30 год., с. Лалово дорога Н09 9 км, а у відповідній роздруківці 16:27, а/д Н09 Мукачево-Рогатин 8 км.

Отже, дане фотозображення із приладу з серійним номером ТС000618 не спростовує сумнівів щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

У свою чергу, в оскаржуваній постанові у пункті 9 «До постанови додається» відсутні відомості про докази, які передбачені ст. 251 КУпАП, та на яких ґрунтується висновок відповідача про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому фото з приладу, на яке посилається представник відповідача у відзиві на позов, не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

З урахуванням вказаного, суд вважає, що долучене до матеріалів справи фотозображення із приладу з серійним номером ТС000618 не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що в оскаржуваній постанові про притягнення позивача до адміністративної таке не зазначено.

Також суд зазначає, що представником відповідача до суду разом з відзивом на позов не додано свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки та відповідного експертний висновку, які б підтверджували, що засіб TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000618), на який посилається представник відповідача у відзиві на позов, та матеріали з нього є належними та допустимими доказами в розумінні положень ст. ст. 73, 74 КАС України.

Інших доказів на підтвердження факту вчинення позивачем порушення п. 12.4 Правил дорожнього руху, в тому відеозапису з технічного приладу чи технічного засобу, які використовувалися при нагляді за виконанням правил дорожнього руху, відповідачем суду не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Оскільки позивач проти вчинення адміністративного правопорушення заперечує, то відповідач зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа № 537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа № 524/7184/16-а).

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд враховує висновки, які викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Доведення «поза розумним сумнівом» означає, що позиція представлена суб`єктом владних повноважень, має бути доведена таким чином, щоб у «розумної (розсудливої) людини» не лишилося «розумного сумніву» що особа винна.

Натомість, долучена до матеріалів справи роздруківка (скріншот) фотозображення із приладу з серійним номером ТС000618 не може вважатись належними та допустимими доказом, тому залишається сумнів та недоведеність щодо вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Оскільки не доведена вина особи, на яку накладено адміністративне стягнення, то в силу принципу «поза розумним сумнівом» відповідач не довів правомірності своїх дій та рішень.

Між тим, суд зазначає, що складення постанови з дотриманням вимог ст. 283 КУпАП не є достатнім доказом підтвердження вчиненого особою правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Наведений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

Постанова про адміністративне правопорушення, складена інспектором, не може оцінюватися судом в розумінні ст. ст. 73, 74 КАС України як належний і допустимий доказ, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки заперечується позивачем, а посилання та матеріали, додані до відзиву на обґрунтування оскаржуваної постанови, доводи позивача не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення, а тому позовні вимоги позивача про скасування оскарженої постанови і закриття справи є підставними та підлягають задоволенню.

Водночас доводи позивача, викладені у позові, щодо порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

В силу положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126 КУпАП). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 254 КУпАП протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Аналіз положень частин першої - третьої статті 258 КУпАП дає підстави для висновку, що їх дія поширюється: 1) на правопорушення, визначені в частині першій цієї статті; 2) у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі; 3) на випадки, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Частина 2 ст. 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно на ці правовідносини поширюється положення ч. 4 ст. 258 КУпАП, коли уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

За приписами ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

Таким чином, під час оформлення матеріалів про адміністративні порушення за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, зокрема, передбаченого частиною першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 122 КУпАП, у працівників Національної поліції відсутній обов`язок складати протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 року за № 1408/27853, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, частиною першою статті 122 КУпАП.

Таким чином, уповноваженими працівниками підрозділів патрульної служби Національної поліції надано право на місці вчинення адміністративного правопорушення від імені органів національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення за адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 122 КУпАП, без складання відповідного протоколу.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 522/6111/16-а (№ К/9901/11751/18).

В силу положень ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначено ст. 286 КАС України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

На підставі наведеного та виходячи із встановлених обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2159087 від 25.02.2020 року, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 255 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Керуючись ст. ст. 2, 9, 76, 77, 90, 241-246, 255, 262, 271, 272, 286 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити повністю.

Скасувати постанову інспектора 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Семків Івана Васильовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2159087 від 25.02.2020 року, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 255 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: інспектор 2 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Семків Іван Васильович, що знаходиться за адресою: вул. О. Кошового, 2, м. Ужгород.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Дата складення повного рішення суду 06 квітня 2020 року.

Головуюча А.І. Сарай