Справа № 280/3692/19
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

04 жовтня 2019 року Справа № 280/3692/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., при секретарі Фесик А.В., розглянувши у місті Запоріжжі у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до: Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про: визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (далі - відповідач), в якому позивач просить:

-визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивачки протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці, викладене в листах відповідача від 26.02.2019 та 18.04.2019 та зобов`язати відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачці з 07.10.2009 відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

05.08.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду без виклику сторін.

Справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у межах строку, встановленого ст. 258 КАС України.

Ухвалою судді від 04.10.2019 залишено без розгляду позовні вимоги позивача за період з 07.10.2009 по 23.01.2019.

Позивач у позові зазначає, що до 26.08.1996 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала у м.Запоріжжі, отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку з чим виплату пенсії припинено. 12.02.2019 представник позивачки звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Повідомленням Центрального об`єднаного УПФУ м.Запоріжжя №130/Л-10 від 26.02.2019 та №269/Л-10 від 18.04.2019, у поновленні пенсії ОСОБА_1 відмовлено та зазначено, що при перевірці архіву закритих та знятих з виплати пенсійних справ, які знаходяться в управлінні на зберіганні, пенсійна справа ОСОБА_1 не виявлена, оскільки на зберігання до УПФУ не передавалась; на день подання заяви про поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 постійно проживає на території іншої держави, тобто не виконуються умови 2.9 Порядку від 25.11.2005 №22-1. До того ж, у зв`язку з відсутністю Угоди між Урядами України та Ізраїлю щодо пенсійного забезпечення громадян, підстав для розгляду питання призначення пенсії за віком ОСОБА_1 за іншими нормативними (законодавчими) актами немає. Позивачка не погоджується із такою відмовою. Просить позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що відповідачем не вчинено жодних дій, які б порушували права позивача. Позивач взагалі не підтверджує факт проживання на території Запорізької області. Так як пенсія позивачу не нараховувалася та не має вини Пенсійного фонду України в її неотриманні, то компенсація втрати частини доходів не підлягає виплаті. Додатково звертає увагу суду на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Додатково відповідачем заявлено клопотання про заміну відповідача його правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Просить відмовити у задоволенні позову.

Судом здійснено заміну первинного відповідача - Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя () його правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області ().

Дослідивши матеріали справи, суд з`ясував наступне.

До ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала у АДРЕСА_1 , отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, (протилежного відповідачем не доведено).

Позивачка через уповноваженого представника 12.02.2019 звернулася до Центрального об`єднаного УПФУ в Запорізькій області з нотаріально завіреною Заявою про призначення/перерахунок пенсії (а.с.99).

Листами №130/Л-10 від 26.02.2019 та №269/Л-10 від 18.04.2019 Центральним об`єднаним УПФУ м.Запоріжжя відмовлено в поновленні пенсії за віком з таких підстав: при перевірці архіву закритих та знятих з виплати пенсійних справ, які знаходяться в управлінні на зберіганні, пенсійна справа ОСОБА_1 не виявлена, оскільки на зберігання до УПФУ не передавалась; на день подання заяви про поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 постійно проживає на території іншої держави, тобто не виконуються умови 2.9 Порядку від 25.11.2005 №22-1. Відповідно до п.2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Позивачка постійно проживає на території іншої держави, а також представником позивача не надано документу, що підтверджує особу громадянина України. У зв`язку з відсутністю Угоди між Урядами України та Ізраїлю щодо пенсійного забезпечення громадян, підстав для розгляду питання призначення пенсії за віком ОСОБА_1 за іншими нормативними (законодавчими) актами немає (а.с. 37, 38).

Позивач не погодившись з відмовою органу Пенсійного фонду України у поновленні пенсії за вислугою років, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд публічно-правовий спір суд з урахуванням зазначеного вище виходить з наступного.

Суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст.51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону України №1058-IV від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009.

Також, у Рішенні Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України №1058-IV від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з 07.10.2009 дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (07.10.2009) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте, наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Звідси, згідно з приписами ст.122 КАС України права позивача підлягають захисту у межах шестимісячного строку звернення до суду.

При цьому, подання позивачем до відповідача заяви про поновлення виплати пенсії 12.02.2019 (а.с. 99) не змінює моменту, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав та інтересів. Дата 12.02.2019 свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і дана дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. Позов був поданий на пошту 24.07.2019.

Таким чином, виходячи з приписів ст.ст.122, 123 КАС України права позивача підлягають захисту у межах шестимісячного строку звернення до суду з 24.01.2019.

Ухвалою суду від 04.10.2019 позовну заяву позивача в частині зобов`язання вчинити певні дії відповідача за період з 07.10.2009 по 23.01.2019 залишено без розгляду.

Вказана правова позиція відображена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 577/50/17-а, від 27.02.2018 у справі № 523/5348/17, від 03.04.2019 у справі № 266/804/15-а, які відповідно до положень ст.242 КАС України враховуються судом при прийнятті рішення у справі.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.51 Рішення Європейського суд з прав людини від 07.11.2013 по справі Пічкур проти України (Заява №10441/06) зазначено: 51.Суд вважає, що цю справу слід відрізняти від вищезазначеного рішення у справі "Карсон та інші проти Сполученого Королівства" (Carson and Offers v. United Kingdom), у якому відмінність у поводженні, що оскаржувалася, стосувалася відсутності індексації існуючих пенсій для тих, хто проживає в інших державах, при тому, що ніхто не ставив під сумнів право заявника на отримання пенсії як таке. Проте у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Суд доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії.

Також, у п.54 Рішення Європейського суд з прав людини від 07.11.2013 по справі Пічкур проти України (Заява №10441/06) зазначено: 54.Вищезазначених міркувань Суду достатньо для висновку про те, що різниця у поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України №1382-IV від 11.12.2003 Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

За наведених обставин, оскільки позивачка з 1996 року виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а пенсія була припинена в період проживання за кордоном, то, враховуючи той факт, що на даний час ОСОБА_1 не втратила громадянство України, вона має право на поновлення її виплати.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пенсії з огляду на те, що така заява подана не нею особисто та не долучено документів про зареєстроване місце проживання, оскільки, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії є виключно його правом та не створює відповідного обов`язку щодо їх подачі.

Волевиявлення позивача щодо поновлення виплати пенсії оформлено ним письмово з наданням відповідних документів.

Враховуючи наведене, суд вважає відмову у задоволенні заяви позивача про поновлення виплати пенсії з підстав того, що позивачем не дотримано порядку звернення за поновленням пенсії (не звернулася особисто та не надала всіх документів для розрахунку пенсії) необґрунтованою.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку провести дії по здійсненню перерахунку та поновленню виплати пенсії ОСОБА_1 починаючи з 24.01.2019 на визначений позивачем банківський рахунок.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачці з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена у зв`язку з її виїздом за кордон, а тому не здійснювалось нарахування пенсії, відповідно, не було і не могло бути затримок виплати не нарахованих доходів. Тому суд не вбачає підстав для проведення компенсації втрати частини доходів за цих обставин.

Механізм проведення індексації визначений Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".

Частиною другою статті 62 цього Закону визначено, що пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з частиною другою статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Суд вважає вимогу позивача про зобов`язання відповідача здійснити індексацію пенсії передчасною, оскільки відповідач ще не здійснив поновлення та перерахунок пенсії ОСОБА_1 , а відтак відсутні докази того, що при проведенні такого перерахунку пенсії відповідач не здійснить її індексацію самостійно, як того вимагає Закон.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.07.2018 у справі 487/6923/16-а, від 10.07.2018 у справі № 404/6317/16-а, від 18.09.2018 у справі № 522/535/17.

Разом з тим, суд зазначає, що визначення розміру виплати пенсії є виключною компетенцією пенсійного органу, а тому підміна судом повноважень даного суб`єкта владних повноважень є формою втручання в його дискреційні повноваження.

При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо розміру пенсії, позивач не позбавлена права звернутися за захистом своїх прав до суду, а тому з врахуванням вищенаведеного, в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позивачем вимог.

У відповідності до норм статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та часткового задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у сумі 384,20 грн. (50%).

На підставі викладеного, керуючись: ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246, 263 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в листах Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя від 26 лютого 2019 року та 18 квітня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 24 січня 2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, ).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В.Стрельнікова