Справа № 820/3124/17
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 квітня 2020 року

Київ

справа №820/3124/17

адміністративне провадження №К/9901/1233/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шевцової Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року (головуючий суддя - Лях О.П., судді - Старосуд М.І., Яковенко М.М.) у справі

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області

третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області

про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (далі - ТУ ДСА), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нездійснення нарахування судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за періоди січень 2017 року - червень 2017 року в сумі 116001,94 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 3200,00 грн. Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду визначається відповідно до розміру визначеного ч.3 ст.133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». Однак, за січень-червень 2017 року ТУ ДСА нарахувало та виплатило позивачу суддівську винагороду в меншому розмірі, ніж передбачено законодавством.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області перерахувати судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за періоди січень 2017 року по червень 2017 року, виходячи з посадового окладу в сумі 32000,00 грн. та провести виплати суддівської винагороди з урахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції зазначив, що на конституційному рівні законодавцем закріплено фінансове забезпечення судді в розмірі суддівської винагороди, яка визначається виключно відповідним законом про судоустрій, при цьому матеріальне забезпечення судді є невід`ємною частиною гарантій незалежності суддівської влади. Враховуючи, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453 в частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, та зважаючи на гарантію передбачену ч.2 ст.130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді виключно законом про судоустрій, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем при виплаті позивачу суддівської винагороди пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності. Положення ч.3 ст.133 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-V «Про судоустрій і статус суддів» встановлюють безпосередню залежність розміру суддівської винагороди від мінімальної заробітної плати. Мінімальна заробітна плата з січня 2017 року дорівнювала 3200 гривень, а тому посадовий оклад позивача з січня 2017 року повинен був дорівнювати 32000 гривень.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, 12 жовтня 2018 року Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України) подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - задоволено. Скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 року по справі № 820/3124/17. Прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу, зазначив, що Закон № 1774-VІІ не визнаний неконституційним, тому підлягає застосуванню. Крім того, саме цей закон прийнятий пізніше в часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового акта рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, Закону № 1774-VІІ. Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. У зв`язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримували судді до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень, так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600,00 гривень. Враховуючи те, що Законом України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000,00 грн., не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

ОСОБА_1 (далі - скаржник) у грудні 2018 року звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року.

В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. залишити без змін.

В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що були відсутні підстави для поновлення Державній судовій адміністрації України строку на апеляційне оскарження постанови Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. Поновлення вказаного строку призвело до порушення принципу юридичної визначеності. Крім того, вважає, що приписи Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не можуть бути застосовані як такі, що прийняті пізніше, оскільки знижують рівень гарантій незалежності судді.

Відповідачем було надано відзив на касаційну скаргу, яким просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року залишити без змін. Вважає, що правові підстави для перерахунку та виплати суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу 32000,00 грн. - відсутні.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.

11.03.2020 колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займає посаду судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ТУ ДСА, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо нездійснення нарахування судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»; - стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за періоди січень 2017 року - червень 2017 року в сумі 116001,94 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. відмовлено в задоволені клопотання ТУ ДСА про залучення в якості другого відповідача Державної судової адміністрації України.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області перерахувати судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за періоди січень 2017 року по червень 2017 року, виходячи з посадового окладу в сумі 32000,00 грн., та провести виплати суддівської винагороди з урахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Згідно відмітки на супровідному листі вказана постанова була надіслана сторонам 09.10.2017р.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року було відмовлено Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України у Харківській області у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017, оскільки скаржником не були виконані вимоги ухвали суду від 03.11.2017 про залишення апеляційної скарги без руху. Так, суд апеляційної інстанції вказав, що з матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова прийнята Харківським окружним адміністративним судом 04.10.2017 року та отримана апелянтом 12.10.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте апеляційну скаргу подано 25.10.2017. Суд також зазначив, що посилання апелянта стосовно отримання ним копії оскаржуваної постанови 17.10.2017 спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Отже апеляційна скарга була подана з порушенням строків, передбачених ч. 2 ст. 186 КАС України, проте заявник не порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Крім того, скаржником не було надано належних доказів сплати судового збору. Разом з тим, ухвала суду від 03.11.2017 була виконана заявником лише в частині надання доказів сплати судового збору, що було підставою прийняття судом апеляційної інстанції ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою.

26 липня 2018 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області знову звернулась з апеляційною скаргою в цій справі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. у справі № 820/3124/17.

12 жовтня 2018 року Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. Також, ДСА України подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому зазначила, що про постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. у справі № 820/3124/17 ДСА України дізналася після надходження 31.08.2018р. заяви ОСОБА_1 щодо виконання цієї постанови.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року задоволено клопотання Державної судової адміністрації України про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017р. по справі № 820/3124/17. Суд апеляційної інстанції зазначив, що беручи до уваги направлення особисто позивачем на адресу апелянта заяви щодо виконання оскаржуваної постанови суду першої інстанції, Державна судова адміністрація України є особою, яка не брала участі у справі, питання про чиї обов`язки вирішив суд першої інстанції в оскаржуваній постанові. Отже, апелянт є суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - задоволено. Скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 року по справі № 820/3124/17. Прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Згідно ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Частиною 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (далі - Закон № 1774), що набрав чинності з 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Частина 1 статті 129-1 Конституції України: суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. <…>

Частини 2 та 4 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Частина 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України: суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частина 1 статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України: учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 295 Кодексу адміністративного судочинства України: апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Частина 2 статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України: незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, суб`єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та (або) обов`язки.

Частина 1 статті 300 Кодексу адміністративного судочинства: за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи відмови у відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно із ч.ч.1, 3 та 4 ст.148 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Частина 1 статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Частина 3 статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: Державна судова адміністрація України має територіальні управління.

Частина 1 статті 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: Територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Частина 6 статті 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: Територіальне управління Державної судової адміністрації України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.1 ст.149 даного Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Приписами ч.5 ст.22 Бюджетного кодексу України також передбачено повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, серед яких: отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Підпункт 16 пункту 4 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22.10.2010р. № 12: ДСА України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь.

Пункт 1 Типового положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 15 липня 2015 року № 104 (далі - Типове положення про ТУ ДСА): Територіальні управління Державної судової адміністрації України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - територіальні управління) є територіальними органами Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) та їй підпорядковуються. <…>

Пункт 3 Типового положення про ТУ ДСА: основним завданням територіальних управлінь є організаційне та фінансове забезпечення діяльності місцевих загальних судів, з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.<…>

Підпункт 4.3 пункту 4 Типового положення про ТУ ДСА: повноваження територіальних управлінь: здійснюють функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіальних управлінь та місцевих загальних судів.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Суд зазначає, що, на момент вирішення питання про поновлення строку подання апеляційної скарги, національне законодавство обмежувало дискреційні повноваження судів стосовно часу та підстав для поновлення цього строку.

Так, строк на апеляційне оскарження може бути поновлено за наявності визначених ч.2 ст.295 КАС України підстав або за наявності інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

При цьому, приписи частини другої статті 299 КАС України містять застереження щодо незастосування цієї норми у випадку подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та (або) обов`язки.

Так, з урахуванням механізму виконання рішень, встановленого Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, а також приписів Бюджетного кодексу України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів.

Таким чином, судом апеляційної інстанції було правильно зроблено висновки щодо визнання причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними, оскільки Державна судова адміністрація України має право на апеляційне оскарження зазначеної постанови суду першої інстанції, позаяк є особою, яка не брала участі у справі, питання про чиї права, свободи, інтереси та (або) обов`язки вирішив суд.

Стосовно доводів касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, колегія суддів зазначає таке.

Аналіз вищенаведених норм Конституції України, Закону №1402-VIII, Закону № 2453-VI із застосуванням Закону №1774-VIII, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання становить 16 000 гривень.

Норми Закону №1774-VIII впливаючи на числове вираження розміру суддівської винагороди, безпосередньо не стосуються її визначення, позаяк ними врегульовано виключно порядок застосування мінімальної заробітної плати при обрахунку суддівської винагороди.

Суд вважає, що нормами Закону №1774-VIII лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою. Оскільки Законом №1774-VIII не внесено зміни до Закону № 2453-VІ в частині розміру суддівської винагороди, а відтак її число залишилося сталим - 10 мінімальних заробітних плат.

Судом першої інстанції не взято до уваги те, що з прийняттям Закону №1774-VIII фактично не відбулося зменшення розміру суддівської винагороди, яку отримував позивач до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень (абзац 4 статті 7 Закону № 1801-VІІІ).

З огляду на викладене, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно того, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, скаржник діяв у відповідності до приписів вищенаведених правових актів, а тому право позивача на передбачений Законом № 2453-VI розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст. 8 Закону № 1801-VІІІ не порушене, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зауважує, що аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постановах від 24.10.2018 (справа № 816/1406/17), від 10.07.2019 (справа № 820/3217/17), від 30.07.2019 (справа № 820/1850/17), від 30.07.2019 (справа № 820/1852/17).

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не зазначено.

Частиною першою статті 350 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, а підстави для скасування вказаного судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В. М. Бевзенко

Н.В. Шевцова