Справа № 440/1267/20
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/1267/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алєксєєвої Н.Ю., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про :

- визнання протиправними дій щодо арешту нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме: будівлі складу літера Д-1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження:16004753; головної контори з прохідною літера А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження:16004735;

- зобов`язання виключити (скасувати) зареєстроване в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, які належать ОСОБА_1 , а саме: будівлі складу літера Д-1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження:16004753; головної контори з прохідною літера А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження:16004735.

В якості підстави для звернення до суду позивач вказує на протиправну, на його думку, поведінку відповідача, внаслідок якої було накладено арешт на майно, що було предметом іпотеки, та яке позивач придбав у встановлений законом спосіб, при цьому задовольняючи кредитні претензії банку до інших осіб.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

02.04.2020 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України посилаючись на те, що згідно із частиною першою статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Підставою для обтяження майна позивача була постанова державного виконавця про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження №28288599 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області №18/302/12 від 21.05.2013. Постанова про накладення арешту на майно боржника не оскаржувалася, сторонами, виконавчого провадження та залишалася чинною та не скасованою. Отже, на думку відповідача, в даному випадку відсутні будь-які порушення здійснення порядку накладення арешту на майно, що виключає можливість зняття арешту з майна боржника постановою начальника відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, оскільки вказана постанова винесена у порядку передбаченим чинним законодавством, а тому посилання позивача на наявність порушення державним виконавцем порядку накладення арешту на майно не заслуговують на увагу.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Позивач надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Згідно з частиною 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вказані норми, суд прийшов до висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 02.12.2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі керуючого філією у м.Полтаві Кушніренка О.І. та ТОВ «Спінтеке» укладено іпотечний договір №6408233/2474, предметом якого є забезпечення зобов`язань за кредитним договором. Згідно договору в іпотеку передане нерухоме майно - нежитлові приміщення, до складу яких входять: головна контора з прохідною, літера А-2; склад, літера Д-1; цех, літера 8-3; промислова будівля, літера Б-2, які знаходяться за адресою; м.Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 26/1.

12 серпня 2016 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», від іменні якого на підставі довіреності діяв керуючий філією АТ «Укрексімбанк» у місті Полтаві Кушніренко О.І., з однієї сторони, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель, а саме: головної контори з прохідною (літера А-2) та складу (літера Д-1), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна вартість нерухомого майна становить: 3 966 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14.11.2016 у справі №52/5033/16-ц визнано недійним нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського, нотаріального округу Незнайком Є.В. договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 12 серпня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №1932. Застосовано до недійсного правочину подвійну реституцію. Зобов`язано ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» повернути ОСОБА_1 сплачені за договором купівлі-продажу нерухомого майна, який був укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 12 серпня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №1932, грошові кошти в сумі 3966000 грн. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути отримане по договору купівлі-продажу нерухомого майна, який був укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 12 серпня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №1932, а саме: головну контору з прохідною (літера А-2) та складу (літера Д-1), які знаходяться за адресою; м.Полтава, вул.Маршала Бірюзова, буд. АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 04.04.2017, залишеного без змін постановою Верховного суду від 12.12.2018, рішення Київського районного суду м. Полтави від 14.11.2016 скасовано, ухвалено нове рішення, яким ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відмовлено за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22.03.2019 у справі №552/5033/16-ц скасовані заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14.11.2016, а саме арешт головної контори прохідною (літера А-2) та складу (літера Д-1), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Як стверджує позивач, і цього не заперечує відповідач, при отриманні інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач довідався про факт накладення публічних обтяжень на нерухоме майно, а саме: головну контору прохідної (літера А-2) та склад (літера Д-1), які знаходяться за адресою: м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, буд. 26/1, яке перебувало у заставі Банку.

Перевіряючи вказані обставини, суд встановив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області №18/302/12 від 21.05.2013 про стягнення в рахунок погашення суми заборгованості ПАТ "Демітекс" перед ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбаик» у м. Полтаві згідно генеральної кредитної угоди №6408N2/2474 від 02.12.2008, а також укладеними в рамках генеральної кредитної угоди №6408N2/2474 від 23.05.2007; №6408ІС14/2475 від 02.12.2008 та №6408К15/2476 від 02.12.2008 в розмірі 3891225,22 доларів США (31083496,18 грн.) та 2461530,64 грн, звернути стягнення на належні ТОВ «Спінтекс» промислові будівлі, які складаються з: літ. Д-1 склад, загальною гошщею5171,2 кв.м., літ. А-2, головна контора з прохідною, загальною площею 1021,9 кв.м., літ. В-3, цех, загальною площею 33651,3 кв.м., літ. Б-1 промислова будівля, загальною площею 1.0559,7 кв.м., розташовані за адресою: м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 26/1, що є предметом іпотеки згідно Іпотечного договору №6408233/2474 від 02.12.2008, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Тимошенко С.М. та зареєстрованого у реєстрі №2269, шляхом їх продажу на прилюдних торгах з початковою ціною для реалізації 38251000,00 грн. (5355782,69 доларів США).

Вказане виконавче провадження розпочате постановою головного державного виконавця від 04.06.2013 ВП №38288599.

09.09.2013 на підставі вимог ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" складено акт опису і арешт майна, та відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передано для проведення реалізації нерухомого майна, що належить ТОВ «Спінтекс», яке в подальшому не було реалізовано.

29.01.2015 стягувачу направлено пропозицію у п`ятнадцятиденний строк вирішити питання про залишення за собою нереалізованого нерухомого майна, у рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим документом. Погодження стягувача на вказану пропозицію до відділу не надходило.

01.09.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа.

Крім того, на виконанні у Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області №18/302/12 від 21.05.2013 про стягнення в рахунок погашення суми заборгованості ПАТ «Демітекс» перед ПAT «Державний експертно-імпортний банк України» в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» у м. Полтаві згідно генеральної кредитної угоди №6408N2/2474 від 02.12.2008, а також укладеними в рамках генеральної кредитної угоди №6408N2/2474 від 23.05.2007, №6408К14/2475 від 02.12.2008 та №6408К15/2476 від 02.12.2008 в розмірі 3891225,22 доларів США (31083496,18 гри.) та 2461530,64 грн. звернути стягнення на належні ТОВ «Спінтекс» промислові будівлі, які складаються з: літ. Д-1 склад, загальною площею 5171,2 кв.м., літ, А -2,головна контора з прохідною, загальною площею 1021,9 кв.м., літ. В-3. цех, загальною площею 336513 кв.м., літ. Б-1 промислова будівля, загальною площею 10559,7 кв.м., розташовані за адресою: м. Полтава вул. Маршала Бірюзова, 26/1, що є предметом іпотеки згідно іпотечного договору №6403233/2474 від 02.12.2008, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Тимошенко C.M. зареєстрованого у реєстрі №2269 (з урахуванням, ухвали про зміну способу та порядку виконання від 27.02.2015 у справі №18302/12).

Вказане виконавче провадження розпочате постановою державного виконавця від 08.10.2015 ВП №48970684.

11.11.2015 при примусовому виконанні виконавчого документа описано та накладено арешт на нерухоме майно боржника, зокрема, головну контору з прохідною літера А-2, реєстраційний номер:18440761 та склад літера Д-1, реєстраційний номер: 18440725, розташовані за адресою: м. Полтава вул. Маршала Бірюзова, 26/1.

Постановою державного виконавця від 08.10.2018 вказане виконавче провадження закінчено на підставі п. 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту.

Листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.04.2019 №Ц-6123/Ц-6380/20.1/8 повідомлено позивачу про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника.

Листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.06.2019 №18982-33-19/Ц-9799/20.1/8 повідомлено позивачу, що скарги від 31.05.2019 подані без дотримання ч. 3 та ч. 4 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", а тому залишаються без розгляду.

Не погоджуючись із правомірністю обтяження арештом нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: будівлі складу літера Д-1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження:16004753; головної контори з прохідною літера А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження:16004735, позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач вважає, що наявність публічного обтяження у вигляді арешту порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (надалі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 56 Закону №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди; якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону №1404-VIII, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя.

Положеннями ч. 3 ст. 51 Закону №1404-VIII передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

При цьому, частиною сьомою статті 3 Закону України "Про іпотеку", встановлено, що пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частинами другою, третьою статті 12 Закону України від 18.11.2003 №1255-IV "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Із наведених вище норм чинного законодавства випливає висновок про те, що зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Як вже встановлено судом, на забезпечення виконання зобов`язань за генеральною угодою №6408N2/2474 від 02.12.2008 та усіма чинними кредитними договорами, які були укладені в рамках генеральної угоди, укладеної між ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" та ПАТ "Демітекс", 02.12.2008 між ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" (іпотекодержатель) та ТОВ "Спінтекс" (іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір №6408Z33/2474 (без оформлення заставної), відповідно до якого іпотекодавець передав ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" в якості забезпечення зобов`язань, у тому числі, наступні нежитлові приміщення: головна контора з прохідною, літера А-2; склад, літера Д-1, які знаходяться за адресою: м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 26/1.

Однак, незважаючи на ту обставину, що вищевказане нерухоме майно була обтяжене заставою починаючи ще з 02.12.2008, відомості про що містяться у відповідних державних реєстрах, у 2013 році та у 2015 році державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був накладений арешт на майно, що належить боржнику ТОВ "Спінтекс", у тому числі і на вказані вище об`єкти нерухомого майна.

Аналізуючи положення Закону України "Про іпотеку", Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 (справа №910/4772/17) та від 31.10.2018 (справа № 923/1105/17) зазначив, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004, види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права, як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Для розуміння поняття охоронюваний законом інтерес важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття охоронюваний законом інтерес у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином суд констатує, що постанови про арешт майна боржника у 2013 році та 2015 році відповідачем винесено не на підставі та не у межах повноважень і спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За частиною другою цієї статті Закону, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Перелік підстав, за наявності яких виконавець повинен зняти арешт з майна боржника/його частини визначений частиною 4 статті 59 Закону №1404-VIII.

Так, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках, відповідно до частини п`ятої цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у відповідача відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника, які передбачені ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, шляхом виключення (скасування) запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо арешту майна, власником якого є ОСОБА_1 .

При цьому як слідує з матеріалів справи, 12 серпня 2016 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель, а саме: головної контори з прохідною (літера А-2) та складу (літера Д-1), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна вартість нерухомого майна становить: 3 966 000 грн.

Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на вищевказані об`єкти нерухомості 12.08.2016 зареєстровано право власності за ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд погоджується з твердженням позивача про наявність правових підстав для зняття арешту з майна, а саме: головної контори з прохідною (літера А-2) та складу (літера Д-1), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму N 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Обраний позивачем спосіб захисту її прав та інтересів передбачає надання судом оцінки діям (бездіяльності) та рішенням відповідача, вчинених у межах виконавчих проваджень, у яких було накладено арешт. Проте, в межах розгляду даної справи, суд позбавлений можливості надати правову оцінку спірним діям та рішенням відповідача, а тому з метою захисту прав та інтересів позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог.

При цьому суд зазначає, що зазначене судове рішення ухвалюється не з підстав протиправності рішень чи дій відповідача, оскільки їх правомірність неможливо оцінити за давністю подій та відсутністю документального підтвердження, а з підстав неможливості поновлення прав позивача в інший спосіб, ніж шляхом ухвалення рішення суду.

З огляду на вищевикладене, суд, вважає що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити шляхом зобов`язання відповідача звільнити з-під арешту майно у вигляді:

- головної контори з прохідною (літера А-2) загальною площею 1021,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить на праві власності ОСОБА_1 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30921095 від 12.08.2016,

- складу (літера Д-1) загальною площею 5171,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить на праві власності ОСОБА_1 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30918520 від 12.08.2016.

Виходячи з підстав та предмету спору, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст. 382 КАС України суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд ураховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням постанови в даній справі.

Відповідно до ч. 3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ 1, 01001) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Звільнити з-під арешту майно у вигляді головної контори з прохідною (літера А-2) загальною площею 1021,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 1 і належить на праві власності ОСОБА_1 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30921095 від 12.08.2016.

Звільнити з-під арешту майно у вигляді складу (літера Д-1) загальною площею 5171,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить на праві власності ОСОБА_1 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30918520 від 12.08.2016.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 420,00 грн (чотириста двадцять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Ю. Алєксєєва