Справа № 826/16066/18
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення не зазначений, дата складання повного тексту не зазначена) у справі за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 10 серпня 2018 року № 232-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що в силу вимог ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» від 08.07.2011 р.№ 3671-VI (далі - Закон № 3671) заявник повинен надавати документи та матеріали, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апелянт зауважує, що на території Республіки Таджикистан позивач займався підприємницькою діяльністю.

01.04.2015 р. він покинув територію Республіки Таджикистан та прямував через Російську Федерацію, на території якої безперервно проживав майже три місяці, а з 30.06.2015 р. безперервно проживав у місті Стамбул Турецької Республіки, де працював в офісі Інтернет-видання «Payom.net».

06.03.2017 р. позивач прямим авіарейсом із Турецької Республіки прибув до України легально, через аеропорт у місті Львів.

Причиною звернення за захистом в Україні позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності через його участь у «Партії ісламського відродження Таджикистану» (далі - ПІВТ), яку визнано терористичною та екстремістською на території Республіки Таджикистан і заборонено Верховним Судом Таджикистану.

В заяві від 07.06.2017 р. позивач вказав на небезпеку для його життя та свободу у зв`язку з переслідуванням через політичні погляди, а під час співбесіди (протокол від 15.06.2017 р.), зазначив також ще й релігійну причину, вказавши, що декілька разів його викликали КДБ Таджикистану, потім прокуратура, потім суд через те, що позивач носив бороду, ходив у мечеть, говорив про іслам.

Однак, у протоколі співбесіди від 14.06.2017 р. на запитання, чому він не звертався в інші країни за отриманням статусу біженця, позивач зазначив, що не мав такої мети.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що у протоколі співбесіди від 14.06.2017 р. позивач не вказує жодної конкретної ознаки, визначеної Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 ст. 1 Закону в тому числі і політичної, як таких, що могли змусити його до виїзду із Таджикистану. Натомість, називає різні суб`єктивні підстави: тиск через висунення своєї кандидатури до міської ради, через що також закрили його бізнес в Таджикистані. Повідомлення про підготовку кримінальних справ через спонсорство терористичних організацій.

В якості доказів об`єктивних побоювань позивач вказує арешт члена комісії ЦВК, який був представником його партії.

Крім того, апелянт наголошує на тій обставині, що лідер вказаної партії ОСОБА_2 знаходиться у міжнародному розшуку.

Відтак участь позивача у терористичній організації відповідач оцінює як порушення абзацу 13 ст. 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» від 19.06.2003 р. № 964-IV, відповідно до якої на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є спроби створення і функціонування незаконних воєнізованих збройних формувань та намагання використати в інтересах певних сил діяльність військових формувань і правоохоронних органів держави.

Відзив до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, з належними документами, що посвідчують право представників представляти їх інтереси, в судове засідання не з`явилися.

Від позивача 09.04.2020 р. надійшло клопотання про розгляд справи без виклику сторін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09.04.2020 р. постановлено про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Республіки Таджикистан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у селі Пангаз Аштського району Согдійської області, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу, освіта вища, за словами позивача, одружений на громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , в шлюбі з якою народилося троє дітей, та перебуває в релігійному шлюбі з громадянкою Республіки Таджикистан ОСОБА_4 , в релігійному шлюбі з якою має одну дитину і падчерку.

До України позивач прибув легально з міста Стамбул (Турецька Республіка) 06 березня 2017 року літаком через аеропорт «Львів».

02 червня 2017 року позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту № 19.

У заяві-анкеті позивач зазначив, що він не може повернутися до країни свого походження - Республіки Таджикистан з політичних причин, оскільки він є членом Партії Ісламського Відродження, забороненої в Республіці Таджикистан.

Із позивачем проведено дві співбесіди 15 червня 2017 року та 14 вересня 2017 року.

Позивач надав до управління Державної міграційної служби в Київській області листа англійською мовою від 11 січня 2017 року № 00561/17 за підписом Голови Партії Ісламського Відродження Таджикистану ОСОБА_2 . У листі вказується, що позивач є членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану. Він був одним з високопоставлених членів партії в Согдійській області і колишнім головою крила ПІВТ в Аштському районі, а також членом Вищої Ради у вказаному районі. Раніше довгий час ОСОБА_1 працював регіональний журналістом в газеті ПІВТ «Начот», а також був директором вебсайту, що належить крилу партії в Согді. Протягом останніх двох років він працював журналістом та радіоведучим у популярному опозиційному агентстві новин Payot.net.

Під час співбесіди 15 червня 2017 року позивач повідомив, що став членом ПІВТ у 2004 році. В 2008 році став заступником начальника Аштського районного відділу ПІВТ з питань культури та агітації. З 2009 по 2011 роки був заступником начальника Согдійського обласного відділу ПІВТ з питань культури та агітації. З 2012 року по грудень 2014 року був начальником Аштського районного відділу ПІВТ. Був обласним журналістом в Согдійській області партійного сайту nahzat.tj та газети «Начот». За інформацією позивача, його декілька разів викликали до КДБ Таджикистану, потім - до прокуратури, потім - до суду через те, що він носив бороду, ходив у мечеть, говорив про іслам.

На підтвердження несприятливої ситуації в країні походження позивач в адміністративному позові посилався також на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації: Міжнародна Амністія, Таджикистан: 14 високопоставлених членів опозиційної партії засудили до тривалих тюремних термінів за підсумками несправедливого суду, 10 червня 2016 року; Хьюман Райтс Вотч, Таджикистан: Вирок опозиціонерам - це пародія на правосуддя, від 09 червня 2016 року; Хьюман Райтс Вотч, Всесвітня доповідь 2017: Таджикистан, від 12 січня 2017 року.

22 вересня 2017 року управління Державної міграційної служби України в Київській області за результатами розгляду справи позивача № 2017KV0019 прийнято висновок про відмову у визнанні особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із зазначеним висновком відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку зазначено про відсутність у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через невстановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

10 серпня 2018 року Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 232-18, яким відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захист і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

Рішення від 10 серпня 2018 року № 232-18 мотивовано тим, що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», відсутні.

01 жовтня 2018 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 04 вересня 2018 року № 126 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оціцнку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону № 3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону № 3671 визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону № 3671).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону № 3671).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону № 3671 передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

Однак, жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикістану саме щодо нього, позивач суду не надав, посилаючись при цьому на обставини щодо інших осіб.

Крім того, колегія суддів зауважує, що не може ставити під сумнів справедливість та законність рішення вищих судів країни приналежності позивача. Доказів порушення прав людини відносно позивача матеріали справи не містять.

Особливу увагу колегія суддів звертає на ту обставину, що позивач проживав на території Російської Федерації близько трьох місяців, а також близько двох років жив та працював на території Турецької Республіки, та увесь цей час був обізнаний з ситуацією, що склалася в країні приналежності.

Відповідно до частини 22 статті 1 № 3671 третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Цілком обґрунтованим є твердження, що шукач захисту, який дійсно має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений покинути країну громадянської належності якнайшвидше звертається за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування через певний проміжок часу.

При цьому, колегія суддів враховує, що у ході співбесіди від 14.06.2017 р. позивач зазначив, що прямував до Польщі, однак, був змушений звернутися за захистом в Україні через виникнення перешкоди при в`їзді до Польщі.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги повністю спростовують позицію суду першої інстанції та приймаються колегією суддів в якості належних.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

У відповідності до ст. 139 КАС України наявні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у справі за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким і задоволенні позовних вимог громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов
(Повний текст постанови складено 09.04.2020 р.)