Справа № 540/2039/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/2039/18
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року (м. Херсон, дата складання повного тексту рішення - 06.12.2018р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вичинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Нижньосірогозького сектору обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Херсонській області щодо припинення їй виплати пенсії, призначеної з 01.02.2017р.;

- зобов`язати Нижньосірогозький сектор обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Херсонській області здійснити нарахування та виплату їй пенсії з 01.02.2017 року, з виплатою заборгованості;

- зобов`язати Нижньосірогозький сектор обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Херсонській області нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з 01.02.2017 року, відповідно до Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (затв. Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159);

- зобов`язати Нижньосірогозький сектор обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Херсонській області подати звіт про виконання судового рішення по цій справі протягом місяця з часу закінчення строку на апеляційне оскарження, а у випадку апеляційного оскарження та залишення в силі рішення суду першої інстанції, протягом місяця з часу проголошення судового рішення апеляційним судом.

- звернути до виконання в межах суми стягнення за один місяць після проголошення рішення по справі.

Ухвалою окружного суду від 05.10.2018 року у справі відкрито спрощене провадження.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Херсонській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 лютого 2017 року. Зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2017 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії ОСОБА_1 в межах стягнення за 1 місяць. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, начальник ГУ ПФУ в Херсонській області 14.01.2019р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року та повністю відмовити у задоволенні позову.

Позивачка вказане вище рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року в апеляційному порядку не оскаржила.

30.01.2019 року матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою відповідача, надійшла до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019р. вказану вище апеляційну скаргу відповідача було залишено без руху у зв`язку із несплатою судового збору.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019р. по даній справі відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) є громадянином України, має паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий Краснолуцьким МВ УМВС України в луганській області 05.02.2002р.

В 2004 році ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугою років, видано пенсійне посвідчення НОМЕР_3 від 24.02.2005р., та остання до липня 2014р. перебувала на обліку в Управлінні ПФУ в м.Красний Луч Луганської області (пенсійна справа №808854).

08.10.2014 року позивачка звернулась до Управління ПФУ в Нижньосірогозькому районі із заявою про запит пенсійної справи (з управління Пенсійного фонду України в м. Красний Луч, Луганської області) та подальшого взяття на облік.

З 01.08.2014 року Управлінням ПФУ в Нижньосірогозькому районі Херсонської області, на підставі вказаної вище заяви, ОСОБА_1 було взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, видано п/картку ПАТ «Державний ощадний банк» та поновлено їй виплату пенсії.

30.08.2016 року державним соціальним інспектором здійснено обстеження матеріально - побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт №10, в якому зафіксовано відсутність позивачки та її чоловіка, за адресою їх проживання: АДРЕСА_1 .

Далі, 13.12.2016р. Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Управлінню СЗН Нижньосірогозької РДА було надано інформацію (№0.64-27118/0/15-16) щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_1 , відповідно до якого позивачка 10.12.2016р. на пункті пропуску "Бугас" в`їхала та 19.03.2016р. виїхала з державного кордону України.

22.12.2016 року державний соціальний інспектор Управління соціального захисту населення звернувся до Комісії з розгляду скарг та звернень з питань житлових субсидій та призначення адресної соціальної допомоги з поданням, в якому, посилаючись на лист Головного центру обробки спеціальної інформації ДПСУ від 13.12.2016р. №0.64-27118/0/15-16 та акт обстеження житлових умов сім`ї ОСОБА_1 , просив розглянути питання щодо припинення їй соціальних виплат.

01.02.2017 року позивачці, згідно рішення Комісії по розгляду скарг та звернень громадян з питань призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та житлової субсидії Генічеської РДА від 23.12.2016р. (витяг з протоколу №46 від 23.12.2016р.) було припинено виплату пенсії та скасовано довідку від 17.03.2016р. № про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу.

У зв`язку із припиненням з 01.02.2017р. виплати пенсії, позивачка у вересні 2018р. по телефону звернулася до посадових осіб відповідача, які повідомили їй, що виплату пенсії їй було призупинено на підставі списків «СБУ» та інформації з системи «Аркан».

Не погоджуючись з такими діями пенсійного органу поновленні пенсії, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту приписів ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, поняття «внутрішньо переміщеної особи» міститься в рекомендаційному акті Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)).

Крім того, визначення поняття «внутрішньо переміщеної особи» за національним правом міститься і в ст.1 Закону України №1706-VII, який набрав чинності 22.11.2014 року. Це визначення має описовий характер та охоплює 3 (три) види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на це визначення, «внутрішньо переміщена особа» - це особа, яка: 1) перебуває на території України на законних підставах; 2) має право на постійне проживання в Україні; 3) була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що спеціальний статус «внутрішньо переміщеної особи» фактично не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та, в свою чергу, не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте, реєстрація особи, як внутрішньо переміщеної, надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст.9 ЗУ №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Так, пунктом 1 Постанови КМУ №637 (у редакції, чинній на час припинення виплати пенсії позивачу) встановлено, установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з «Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» (затв. Постановою КМУ від 01.10.2014р. №509). Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв ПАТ «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть проводитися ПАТ «Державний ощадний банк України» за письмовими заявами осіб з інвалідністю I групи та осіб, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, безоплатно з доставкою додому за фактичним місцем проживання/перебування таких осіб з одночасною їх фізичною ідентифікацією для отримання соціальних виплат;

Таким чином, головними умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Пунктом 12 «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування» (затв. Постановою КМУ №365) встановлено, що соціальні виплати припиняються у разі, зокрема, отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Чинний механізм виплати пенсій, який поєднує право на пенсію з реєстрацією пенсіонера, як внутрішньо переміщеної особи, призвів до численних звернень до суду з адміністративними позовами про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії відповідними територіальними управліннями Пенсійного фонду України.

При цьому, слід звернути увагу на те, що приписами ч.1 ст.46 Конституції України чітко встановлено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України.

Законом же України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, в свою чергу, визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Так, ст.8 цього Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

А ч.3 ст.4 Закону України №1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Отже, враховуючи вказане, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції вважає, що оскільки відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Так, ч.1 ст.49 вказаного вище Закону №1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду. Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що цей перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст.49 ЗУ №1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивачу з 01.02.2017р. було припинено виплату пенсії підставі листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.12.2016р. №0.64-27118/0/15-16 та акта обстеження житлових умов сім`ї ОСОБА_1 від 30.08.2016р. про відсутність позивача за адресою тимчасової реєстрації (проживання): АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як визначено ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

При цьому, слід зазначити й про те, що ст.49 Закону №1058-IV фактично не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як відсутність особи за місцем проживання.

Одночасно слід звернути увагу на те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в своїй постанові від 20.03.2018р. у справі №573/1759/17.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 07.10.2009р. №25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Також, слід зазначити й про те, що обов`язковою для застосування в Україні є і практика Європейського суду з прав людини, яка згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Так, у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу (див. цитату у п.25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Окрім цього, також слід звернути увагу й на той факт, що Комісія з розгляду скарг та звернень з питань житлових субсидій та призначення адресної соціальної допомоги при прийнятті рішення, яке оформлено протоколом №46 від 23.12.2016р. №14-30, про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , фактично не містить зазначення конкретних підстав для припинення виплати позивачу пенсії.

Отже, аналізуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст.49 вказаного Закону України №1058-IV.

Що є стосується посилань відповідача на «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (затв. Постановою КМУ від 08.06.2016р. №365), то суд 2-ї інстанції, як і окружний суд, зазначає, що Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать Законам України.

Так, згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто також слід звернути й на те, що у преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Водночас, суд зазначає, що не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом належною підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ №365, в свою чергу, є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку, наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера, на відміну від інших громадян України, здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Одночасно, слід вказати, що аналогічна правова позиція з цих спірних питань, була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 03.05.2018р. по справі №805/402/18, від 24.12.2019р. по справі №428/693/17, від 27.03.2020р. по справі №185/4142/17.

Також, необхідно звернути увагу на те, що в рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п.25).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач фактично порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому, право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п.33). Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном порушено.

Що ж стосується посилань відповідача на нібито порушення позивачем строку звернення до суду, то судова колегія зазначає, що спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон №1058-IV.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.46 Закону №1058-IV, усі нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Практика застосування правових норм щодо строків звернення до адміністративного суду передбачала їх застосування за умови, коли право позивача на отримання спірних сум пенсій відповідачем визнано не було, що і стало підставою звернення до суду (постанова Верховного Суду України від 10.12.2013р. у справі №21-329а13).

Аналогічну позицію щодо застосування строків звернення до суду у справах цієї категорії викладено в постанові Верховного Суду від 20.03.2018р. у справі №573/1759/17.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що окружний суд дійшов обґрунтованого висновку про протиправність і передчасність дій відповідача та відповідно, про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача, пов`язаних із припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.02.2017 року та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату їй пенсії з 01.02.2017 року.

Стосовно ж інших позовних вимог позивача, у задоволенні яких суд відмовив, судова колегія зазначає, що оскільки рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року в цій частині ні ким із сторін фактично не оскаржується, то відповідно, суд апеляційної інстанції правової оцінки даному рішенню в цій частині не надає.

До того ж, ще слід вказати й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги відповідача, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06.04.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

Т.М. Танасогло