Справа № 420/5277/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5277/19

Категорія: 112010000

Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В..

Час та місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г..

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому відповідно до уточненої позовної заяви від 18.10.2019 року просить:

- визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси (в наступному реорганізовано до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, а на даний час ліквідовано) №3162 від 27.04.2015 року (яке оформлено протоколом у вигляді розрахунку) в частині визначення пенсії у розмірі 60%, з яких встановлено проводити виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" із розрахунку 90% від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури згідно довідки прокуратури Одеської області від 02.02.2016 року №507, починаючи з 11.02.2016 року (з дати звільнення з органів прокуратури), з урахуванням вже здійснених виплат, без обмеження максимального її розміру.

Позов обґрунтовувала тим, що відповідно до вимог ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 р., яка діяла на момент її виходу на пенсію (20.04.2015 р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Позивач вважала, що їй підлягала нарахуванню пенсія в розмірі саме 90% (80% основні та додатково за 5 років за роботу понад 10 років на 2%, але не більше 90%) від суми місячного заробітку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси (в наступному реорганізовано до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, а на даний час ліквідовано) №3162 від 27.04.2015 року (яке оформлено протоколом у вигляді розрахунку) в частині визначення пенсії у розмірі 60%, з яких встановлено проводити виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" ОСОБА_1 ; зобов`язання Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" із розрахунку 90% від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури згідно довідки прокуратури Одеської області від 02.02.2016 року №507, починаючи з 11.02.2016 року (з дати звільнення з органів прокуратури), з урахуванням вже здійснених виплат, без обмеження максимального її розміру - відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що станом на час виникнення права на пенсію вона мала право на її призначення відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції яка діяла до липня 2011 року) із розрахунку 90% від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури, оскільки таке право отримала ще до прийняття змін, яким було зменшено розмір пенсії до 60%. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням ст. 22 Конституції України. При цьому також вказала, що відповідач виконуючи рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/16577/15-а незаконно визначив розмір пенсії 60%.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи достатність доказів для її вирішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 25 травня 1999 року ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури Одеської області.

20 квітня 2015 року за наявності стажу роботи на посадах прокурорів 15 років 10 місяців 26 днів та загального стажу за вислугу років 22 роки 11 місяців відповідно до вимог статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ із змінами в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років.

Протоколом у вигляді розрахунку 27.04.2015 №3162 Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, за результатами розгляду заяви від 20.04.2015 року №3152/3162 та доданих до неї документів позивачу була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ у розмірі 60% від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури.

Оскільки позивач продовжувала працювати в органах прокуратури, пенсія їй не виплачувалась.

Згідно зауважень листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.07.2015 року №7129/04, Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси прийнято рішення №107 від 13.07.2015 про відмову у призначенні позивачу пенсії, оскільки до стажу за вислугу років не зараховано період роботи на посаді державного службовця з 02.02.1993 р. по 25.05.1999 р., так як вища юридична освіта набута лише 25.05.1999 р.

Не погодившись з прийнятим Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси рішенням №107 від 13.07.2015 р. про відмову у призначені пенсії, позивач оскаржила його до суду.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 р. по справі №522/16577/15-а визнано протиправним та скасовано рішення управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси №107 від 13.07.2015 р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру"; зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХII період роботи з 02 лютого 1993 р. по 25 травня 1999 р. у Жовтневому районному суді м. Одеси на посаді державного службовця та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХII з дня звернення за призначенням пенсії, тобто з 20 квітня 2015 року.

Наказом Прокуратури Одеської області №314к від 08.02.2016 року позивач звільнена з органів прокуратури з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 з 10.02.2016 року, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за власним бажанням (у зв`язку із виходом на пенсію за вислугу років).

25.02.2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати їй пенсії у зв`язку із звільненням з органів прокуратури та додала до заяви довідку прокуратури Одеської області № 507 від 02.02.2016 року про розмір посадового окладу прокурора, який складав 12342,00 грн.

Постанова Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2015 року органом пенсійного фонду була виконана, позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-Х II, в розмірі 60% від суми заробітної плати.

Не погоджуючись з відсотком призначення пенсії, 24 липня 2019 року позивач звернулася до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Одеській області із заявою (вх. №1730/Ф-11), в якій просила застосувати до спірних правовідносин норми Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, які діяли на час її звернення за призначенням пенсії, провівши перерахунок пенсії з 60% до 90% відповідно до довідки Прокуратури Одеської області №507 від 02.02.2016 року.

Листом від 07.08.2019 року №1730/Ф-11 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило позивачу, що підстав для перерахунку пенсії у розмірі 90 відсотків немає, так як ч.2 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", чинною на 20.04.2015 року, було передбачено, що пенсії працівникам прокуратури призначаються у розмірі 60% від суми їхньої місячної заробітної плати.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивачки з заявою про призначення пенсії (20.04.2015 року) ч.2 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ передбачено право на пенсію в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, а тому прийшов до висновку про правомірність відмови відповідача у перерахунку пенсії позивачці.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.51 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ в редакції, чинній на момент звернення позивача за призначенням пенсії (20.04.2015 року), прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: зокрема, з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років. (ч.1 ст.50-1).

Згідно ч. 2 ст. 50-1 вищезазначеного закону пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. .

Частина статті 50-1 в редакції Закону N 3668-VI ( 3668-17 ) від 08.07.2011; із змінами, внесеними згідно із Законами N 1166-VII (1166-18) від 27.03.2014, N 76-VIII (76-19) від 28.12.2014 року.

Щодо набрання чинності норм зазначеного Закону останній відсилає до "Прикінцевих положень" Закону № 76-VIII від 28.12.2014 р.

Відповідно до пункту 42 розділу І Закону № 76-VIII від 28.12.2014 р., вносяться такі зміни до Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру":

1) частину першу статті 14 викласти у такій редакції:

"1. Загальна чисельність працівників органів прокуратури становить 15000 осіб.

Структура та чисельність Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України затверджуються наказом Генерального прокурора України за погодженням з Радою прокурорів України з урахуванням обсягу роботи прокуратури та у межах видатків, затверджених у Державному бюджеті України на утримання органів прокуратури";

2) у статті 86:

у частинах другій та п`ятій цифри "70" замінити цифрами "60";

частину дванадцяту викласти у такій редакції:

"12. Особи, звільнені з роботи в порядку дисциплінарного стягнення з позбавленням класного чину або позбавлені класного чину за вироком суду, втрачають право на пенсійне забезпечення за вислугою років. Права на одержання пенсії, передбаченої цією статтею, позбавляються також особи, звільнені з роботи у зв`язку з засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, або притягненням до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією. У таких випадках пенсія прокурорам і слідчим призначається на загальних підставах";

частини шістнадцяту, сімнадцяту та вісімнадцяту виключити;

частину двадцяту викласти у такій редакції:

"20. Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України";

3) частину третю статті 89 виключити;

4) абзац третій підпункту 2 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" виключити.

Наведеним вище пунктом 42 розділу І Закону № 76-VIII від 28.12.2014 р., внесено зміни до Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру", а не у Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону № 76-VIII від 28.12.2014 р. (в редакції чинній станом на 20.04.2015 року), цей Закон набирає чинності з 1 січня 2015 року, крім пункту 42 розділу I цього Закону, який набирає чинності з 25 квітня 2015 року.

Враховуючи вищенаведені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії 20.04.2015 року, спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ в редакції, чинній на момент звернення позивача за призначенням пенсії та яким передбачено право на пенсію в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, що вірно встановлено судом першої інстанції.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що вона мала право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції яка діяла до липня 2011 року) і це право вона отримала ще до прийняття змін, якими було зменшено розмір пенсії до 60%, оскільки на момент звернення з заявою про призначення пенсії та її нарахування (20.04.2015 року) діяли норми закону, які передбачали що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ця норма є загальновизнаним принципом права, який знайшов своє відображення в Конституції України як гарантія прав і свобод людини і громадянина, який треба розуміти так, що дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

При цьому, колегія суддів зазначає, що не можуть бути підставою для задоволення позову і твердження позивача про порушення його прав, які гарантовані статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивачем застосовано правову позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що право власності може бути «існуючим майном» або «законними сподіваннями» отримання права власності. З цих підстав позивач зазначає, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи з 1999 року по теперішній час на службі в органах прокуратури, він мав законні сподівання отримати пенсію за вислугу років при досягнення 20 річного стажу, на умовах ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001).

У справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було "законних сподівань", які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

У спірному випадку встановлено, що на момент звернення позивача до Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії положення ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення розміру такої пенсії, встановлювалися у розмірі 60%. Таким чином, вищенаведені твердження позивача щодо звуження її права, колегія суддів вважає необґрунтованими.

За приписами Конституції України неможливо звужувати лише вже досягнуті певною особою соціальні гарантії. Досягненням же права на пенсію є не момент виникнення права, як помилково вважає позивач, а безпосередні обставини, з якими законодавство та сама особа пов`язують саме призначення пенсії.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено та підписано 07 квітня 2020 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова