Справа № 296/1905/20
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 296/1905/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шалота К.В.

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

09 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Кузьменко Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та примусового видворення з території України,

В С Т А Н О В И В :

Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області звернулось до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_1 з наступними позовними вимогами:

- примусово видворити громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України в країну громадянської належності Республіку Узбекистан;

- затримати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення останнього за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач проживає в Україні без документів на право проживання в ній, до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем перебування із заявою про продовження строку перебування на території України не звертався, чим порушив будь-які строки перебування іноземців на території України у зв`язку з чим є необхідність затримання з метою ідентифікації зазначеного громадянина та подальшого примусового видворення з території України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 березня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 березня 2020 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Враховуючи встановлений на всій території України «особливий» режим «карантину», положення ч.6 ст.262, ст.263 КАС України, характер спірних правовідносин, а також з метою запобігання поширенню як на території України, так і приміщеннях 7 ААС, респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої «коронавірусом SARS-CoV-2» та убезпечення як сторін по справі, так і працівників суду від вищевказаної особливо небезпечної інфекційної хвороби, колегія суддів приходить до висновку про здійснення апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Представник відповідача, адвокат Соломонюк Святослав Анатолійович, який прибув до Сьомого апеляційного адміністративного суду, не заперечив проти здійснення апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.12.2012 вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 185 ч. 2, ст. 186 ч. 2, ст.187 ч. 3 КК України та позбавлено волі на 9 років з конфіскацією всього особистого майна.

03.03.2020 Богунським РВ у м. Житомирі УДМС України в Житомирській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та зобов`язано покинути територію України у термін до 11.03.2020, про що цього ж дня повідомлено відповідача під підпис.

10.03.2020 ОСОБА_1 був звільнений із державної установи «Житомирської установи виконання покарань (№8), що підтверджується довідкою від 02.12.2019.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 30.10.2019 після відбування покарання останній планує проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою звернення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області до суду з даним позовом слугувало те, що на думку позивача відповідач проживає в Україні без документів та порушив строки перебування іноземців на території України у зв`язку з чим є необхідність затримання з метою ідентифікації зазначеного громадянина та подальшого примусового видворення з території України.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про необгрунтованність позовних вимог позивача. Зокрема, на переконання суду, відповідачу не надана реальна можливість для виконання рішення про повернення до країни походження та відсутністю обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України №3773-VI від 22.09.2011 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон).

При цьому, правовий та процесуальний режим вирішення питання щодо можливості затримання, примусове видворення відповідної особи, яка нелегально перебуває на території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, врегульований положеннями статті 30 Закону № 3773, Типовим Положенням «Про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110 (у редакції постанови КМ України від 8 лютого 2012 року № 70 із змінами) (надалі Типове Положення) та ст. ст. 288, 289 КАС України.

Частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини п`ятою статті 26 Закону № 3773- VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Судом встановлено, що 03.03.2020 Богунським РВ у м. Житомирі УДМС України в Житомирській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Республіки Узбекистан відповідача ОСОБА_1 та зобов`язано покинути територію України у термін до 11.03.2020. При цьому встановлено, що відповідач був звільнений з державної установи «Житомирської установи виконання покарань (№8) лише 10.03.2020.

Правовою підставою для примусового видворення з України іноземця та особу без громадянства, зокрема, невиконання ними в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення (стаття 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

В свою чергу позивачем не доведено наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач має намір ухилятися від виконання такого рішення.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідач, перебуваючи в місцях позбавлення волі об`єктивно був позбавлений можливості виконати рішення Богунським РВ у м. Житомирі УДМС України в Житомирській області про примусове повернення до країни походження від 03.03.2020.

Таким чином враховуючи встановлені у справі обставини за результатом апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що дії позивача, як суб"єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що виникли між сторнами невідповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак, погоджується в позицією суду першої інстанції, висловленою в рішенні від 10 березня 2020 року, зокрема відносно того, що відповідачу не надана реальна можливість для виконання рішення про повернення до країни походження та відсутність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 березня 2020 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Корольовський районний суд м.Житомира не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Кузьменко Л.В.