Справа № 120/335/20-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/335/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Юлія Миколаївна

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

08 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Мацького Є.М. Залімського І. Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року (м. Вінниця, 10 лютого 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фермерське госпдарсто "Ланецького", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати:

- дії відповідача, які полягають у накладенні арешту на речові права - його майно - протиправними;

- скасувати постанову відповідача від 24.12.2019 року про арешт майна (речових прав) боржника у виконавчому провадженні №56982771, на підставі якої накладено обтяження на його майно - земельну ділянку кадастровий номер :01:003:0121, загальною площею 2,4434 га, розташовану за адресою: Вінницька область, Погребищенський район, с. Плисків.

Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року з урахуванням постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 року, позов задоволено:

- визнані дії відповідача, які полягають у накладенні арешту на майно позивача - протиправними;

- скасувана постанова відповідача про арешт майна (речових прав) боржника Фермерського господарства "Ланенцького" у виконавчому провадженні №56982771 від 24 грудня 2019 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування скарги відповідач повідомив, що він під час примусового виконання виконавчого листа №143/1269/17, виданого Погребищенським районним судом Вінницької області 10.08.2018 року про стягнення з ФГ «Ланецького» на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 17 924 489,42 грн., 24.12.2019 року прийняв постанову про арешт майна (речових прав) боржника, зокрема, речових прав на земельну ділянку позивача, яка знаходиться в оренді ФГ «Ланецького». Вважає, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Майнові права на земельну ділянку, які належить на праві оренди боржнику, мають грошову вартість і можуть бути відчужені третім особам. З наведеного вище слідує, що приватному виконавцю надано право звертати стягнення безпосередньо як на земельні ділянки, так і прав на них. Отже, виконавець наділений повноваженнями накладати арешт на такі права у ході виконавчого провадження, в тому числі на право оренди земельної ділянки, яке належить боржнику як орендарю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:012, загальною площею 2,4434 га, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Погребищенський район, Плисківська сільська рада.

10.09.2010 року між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Ланецького» укладено договір оренди землі. Згідно п. 1. Договору оренди землі від 10.09.2010 року позивач як Орендодавець, надав, а Орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Плисківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,4434 га. (п.2 Договору оренди землі від 10.09.2010 року).

24.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським Олександром Віталійовичем винесено постанову про арешт майна (речових прав) боржника у виконавчому провадженні №56982771. Даною постановою накладено арешт на всі речові права оренди земельних ділянок, що належать боржнику: Фермерське господарство "Ланецького" у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження від 15.01.2020 року на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку :02:001:0121 накладено обтяження на право оренди, суборенди, емфітевзису боржника які виникають з відповідних договорів оренди та будь-яких інших прав користування земельної ділянки (включаючи право постійного користування земельними ділянками), однією із сторін яких, орендарем, є ФГ «Ланецького».

Відповідно до частин першої та другої статті 74 Закону "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

Отже, право на звернення за правилами цивільного судочинства зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом.

Згідно з частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо закон встановив інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Закону №1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Згідно з матеріалами виконавчого провадження позивач не є стороною виконавчого провадження ВП №56982771.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження, а діючі норми Закону №1404-VIII, КАС України і ЦПК України не встановлюють у цьому випадку спеціальні правила оскарження дій приватного виконавця, то за загальним правилом така справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства за правилами спрощеного провадження.

Частиною 1 ст. 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В силу ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За приписами ч. ч. 3 та 4 ст. 50 Закону №1404-VIII, у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Керуючись ч. ч. 1 та 2 ст. 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Враховуючи положення даної статті, предметом арешту в межах виконавчого провадження може бути виключно майно, що належить боржнику.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка, на яку відповідно до постанови про арешт майна боржника ВП №56982771 накладено обтяження, знаходиться у власності позивача, який не є стороною виконавчого провадження.

Згідно ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Пунктом 2 ч.1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема:

- право користування (сервітут);

- право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

- право забудови земельної ділянки (суперфіцій);

- право господарського відання;

- право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Право оренди земельної ділянки як строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, засноване на договорі, який укладається між орендодавцем та орендарем, виходячи із принципу свободи цивільно-правового договору та з погодженням істотних умов такого договору щодо строку оренди, орендної плати та взаємних прав та обов`язків орендодавця та орендаря, які не можуть суперечити чинному законодавству України (частина 1 статті 93 ЗК України, стаття 13 Закону України "Про оренду землі").

Законодавцем розмежовано права власника земельної ділянки (стаття 90 ЗК України) та права землекористувача (стаття 95 ЗК України).

Серед прав власника земельної ділянки визначено право здійснювати продаж або іншим чином відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину (пункт "а" частини 1 статті 90 ЗК України).

До прав землекористувачів віднесено права щодо самостійного господарювання на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використання у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель та споруд (частина 1 статті 95 ЗК України).

Отже, з тріади правомочностей власника майна (володіння, користування та розпорядження майном), що визначені частиною 1 статті 319 ЦК України, право оренди земельної ділянки надає орендарю правомочності володіти та користуватися земельною ділянкою для цілей ведення ним підприємницької та іншої діяльності (частина 1 статті 93 ЗК України), однак не надає йому права розпоряджатися як земельною ділянкою, так майновими правами на неї землевласника.

Водночас, власник земельної ділянки, який наділений правом на розпорядження земельною ділянкою та майновими правами на неї, в силу частини 5 статті 93 ЗК України вправі відчужувати право оренди земельної ділянки, в тому числі продавати таке право на земельних торгах, передавати у заставу, спадщину, вносити до статутного капіталу на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Відтак, реалізація абзацу 5 частини 2 статті 135 ЗК України щодо права державного (приватного) виконавця на звернення стягнення на право оренди земельної ділянки та накладення на нього арешту в порядку статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" повинна здійснюватися з урахуванням того, що боржник у виконавчому провадженні повинен мати статус власника земельної ділянки, а не її орендаря.

Положеннями ч. 1 ст. 59 Закону №1404-VIII визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У відповідності до приписів ч. ч. 4 та 5 ст. 59 Закону №1404-VIII, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені п. 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наданих доказів, встановлено, що 24.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським Олександром Віталійовичем винесено постанову про арешт майна (речових прав) боржника у виконавчому провадженні №56982771, на підставі якої накладено обтяження на речові права боржника виконавчого провадження, без визначення їх переліку.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ФГ «Ланецького» від 15.01.2020 року зазначено, що за останнім зареєстровано інше речове право (договір оренди землі зареєстрований 28.02.2011 року №00114 від 10.09.2010 року №б/н), яке складається з нерухомого майна, в тому числі із земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0121, на які накладено арешт, відповідно до постанови про арешт майна боржника від 24.12.2019 року ВП №56982771.

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання дій відповідача протиправними.

Що стосується позовної вимоги про скасування оскарженої постанови відповідача, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскаржена постанова відповідача за своїм змістом у порушення вимог статті 56 Закону №1404-VIII не містить переліки чи опису речових прав, які обтяжуються, або додатка із такими відомостями, що унеможливлює ідентифікувати відповідність обтяжених речових прав саме боржнику чи іншій особі.

Враховуючи те, що підставою внесення до реєстру речових прав відомостей про обтяження майна позивача є оскаржена постанова відповідача, то без її скасування не можливим стає проведення відповідної реєстраційної дії.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року, у урахуванням постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2020 року, - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, як така, що розглянута за правилами спрощеного провадження, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Мацький Є.М. Залімський І. Г.