Справа № 420/5773/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5773/19

Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

рішення суду 1 інстанції прийнято у м. Одеса

26 грудня 2019 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Одеській області, з урахуванням уточненої позовної заяви, про визнання протиправним та скасування рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №77 від 24.04.2019р. (яке оформлене протоколом у вигляді розрахунку) в частині визначення пенсії у розмірі 60% з яких встановлено проводити виплати пенсії за інвалідністю відповідно до Закону України "Про прокуратуру" ОСОБА_1 , зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за інвалідністю,відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" із розрахунку 90% від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури згідно довідки прокуратури Одеської області від 17.04.2019р. №598, починаючи з 23.01.2019р. (з дати встановлення інвалідності), з урахуванням вже здійснених виплат, без обмеження максимального її розміру (а.с.5-12, 34-41).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що відповідачем неправомірно призначено пенсію за інвалідністю у розмірі 60 % від суми місячної (чинної) заробітної плати, замість 90% як передбачено ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ у редакція, яка діяла до липня 2011 року. Діючий на сьогодні Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII суттєво погіршує становище пенсіонера та обмежує в реалізації його законних інтересів, які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом № 1789-ХІІ, та на які позивач розраховував працюючи в органах прокуратури. Таким чином позивач вважає, що має право на призначення пенсії за інвалідністю на підставі Закону № 1789-ХІІ в редакції, яка діяла до липня 2011 року і передбачала пенсію у розмірі 90% від суми місячної (чинної) заробітної плати.

Відповідач не погодився з позовом, у відзиві зазначив, що позивачу була правомірно з урахуванням приписів ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» призначена пенсія.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням матеріальних норм права.

У своїх доводах апелянт зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом він наполягав на помилковому застосуванні відповідачем до спірних правовідносин вимог ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VIII, відповідно до якої апелянту призначено пенсію за інвалідністю у розмірі 60%, оскільки мав застосувати приписи ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 2663-ІІІ від 01.01.2007 року (яка була чинна на час початку роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури) та призначити пенсію у розмірі 90% суми місячної (чинної) заробітної плати.

13.03.2020 року Головним управлінням ПФУ в Одеській області до суду надано відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 мотивуючи тим, що відповідачем правомірно здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 за інвалідністю відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», чинного на час виникнення спірних правовідносин та виплату такої пенсії з 17.04.2019 року.

Судова колегія вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з липня 2000 року працює в органах прокуратури Одеської області та з 31.07.2015 року займає посаду прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури області, що підтверджується довідкою прокуратури Одеської області (а.с.18).

Згідно з випискою з акта огляду медико-соціальної експертної комісії (довідка серії 10 ААВ № 753758), 20.03.2015 р. ОСОБА_1 вперше встановлено 3 групу інвалідності (а.с.15) та з 20.03.2015р. ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання за нормами статті 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

30.03.2016 р. комісією МСЕК проведений повторний огляд позивача та ОСОБА_1 встановлена інвалідність 3 групи безстроково, що підтверджується копією довідки серії 10 ААВ №794648 (а.с.16).

23.01.2019 р. комісією МСЕК проведений повторний огляд ОСОБА_1 та встановлена інвалідність 2 групи безстроково, що підтверджується копією довідки серії 12 ААБ № 234384 (а.с.17).

17.04.2019р. позивач звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою про призначення вперше та переведення з одного виду пенсії на пенсію по інвалідності відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру».

24.04.2019 року Центральним об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі відповідно до рішення № 77 здійснено перерахунок пенсії позивача з 17.04.2019 року, тобто з дати подачі заяви про перерахунок пенсії (а.с.26-27), яким визначено пенсію у розмірі 60% з яких встановлено проводити виплати пенсії за інвалідністю відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, судом першої інстанції також встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 р. № 628 "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" реорганізовано деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком, зокрема Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, який судом першої інстанції обґрунтовано визначено правонаступником Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем оскаржуваним рішенням № 77 від 24.04.2019 року обґрунтовано здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 17.04.2019 року, тобто з дати подання заяви про перерахунок та правомірно визначено пенсію у розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати, з яких встановлено проводити виплату пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про прокуратуру», у редакції чинній на час виникнення у ОСОБА_1 підстав для призначення такої пенсії.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Частиною 2 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015р., пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що йому має бути призначена пенсія у розмірі 90% від суми місячного заробітку, посилаючись на положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року N 1789-XII, в редакції від 01.01.2007р., що була чинна на момент його працевлаштування в органах прокуратури.

Проте, судова колегія із такими доводами апелянта не погоджується і вважає їх такими, що вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства виходячи з наступного.

Як було встановлено першої інстанції, 15.07.2015р. набув чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Відповідно до Розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII положення Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (крім окремих статей) визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Як свідчать матеріали справи та було встановлено судом першої інстанції, пенсію позивачу по інвалідності третьої групи було призначено 20.03.2015 року вперше; 23.01.2019 року позивачу встановлено інвалідність другої групи.

Тобто, право на отримання пенсії по інвалідності другої групи ОСОБА_1 набув саме з настанням відповідних обставин - встановлення інвалідності другої групи.

Фактично, призначення пенсії ОСОБА_1 відбулося 24.04.2019 року з 17.04.2019 року - саме з дати коли він звернувся з відповідною заявою про призначення такої пенсії.

На час звернення позивача до відповідача із заявою від 17.04.2019р. про призначення вперше та переведення з одного виду пенсії на пенсію по інвалідності відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» зазначена норма ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, на яку посилається апелянт у своїй скарзі - втратила чинність.

Також, судова колегія зазначає, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 визначено, що згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

У Рішенні № 1-42/2011 від 26.12.2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване ст. 48 Конституції України.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників Конституційний Суд України вказав і у Рішенні від 19.06.2001 № 9-рп/2001, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов`язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

До того ж, у Рішенні від 08.10.2008 № 20-рп/2008 Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував також положення актів міжнародного права.

Отже, як вірно було зазначено судом першої інстанції, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Виходячи з аналізу встановлених законодавчих норм, судова колегія дійшла висновку, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 21 Конституції України. Таким чином, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає правильними висновки суду першої інстанції стосовно того, що у зв`язку з втратою чинності нормативно-правовими актами, які передбачали (на момент початку роботи позивача в органах прокуратури) право на призначення пенсії у розмірі 90% від суми місячного заробітку, згідно положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року N1789-XII, не відбулось звуження обсягу існуючого права позивача на отримання пенсії. Так само як і не було факту скасування чи звуження обсягу досягнутих прав за критеріями, зазначеними у рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Цим самим також спростовуються доводи апелянта про звуження обсягу його існуючих прав на отримання пенсії.

Стосовно посилань позивача на те, що на спірні правовідносини не розповсюджуються висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.02.2018 року у справі № 752/20817/16-а, від 21.02.2018р. у справі №211/3177/17 та від 28.08.2018р. у справі №545/3823/16-а, оскільки у цих справах позивачами не є інваліди 2 групи. Судова колегія зазначає наступне.

Так, частиною 4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суд від 04.10.2019р. по справі №420/4363/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Центрального об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Одесі про визнання протиправним та скасування рішення в частині і зобов`язання вчинити певні дії було встановлено, що ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності відповідно до ст.33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії. За призначенням пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» він звернувся вперше та за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії по інвалідності відповідно до п.п.2,9 ст.8 Закону України «Про прокуратуру», позивача переведено на спеціальний вид пенсії. Враховуючи, що в даному випадку відбулось не переведення позивача з одного виду пенсії на інший, а саме з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру», який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а фактично призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру», суд вважає, що положення ч.3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідачем при такому переведенні не застосовуються.

Отже, враховуючи обставини, встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суд від 04.10.2019р. по справі №420/4363/19, яке набрало законної сили 06.11.2019р. про те, що призначення пенсії ОСОБА_1 за заявою від 17.04.2019р. за Законом України «Про прокуратуру» фактично було здійснено вперше та зважаючи на отримання ним пенсії з 20.03.2015р. згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», судова колегія також погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у апелянта права на призначення пенсії у розмірі 90 % від суми їхньої місячної заробітної плати.

Крім того, судова колегія вважає безпідставним посилання апелянта і на обмеження Законом України від 14.10.2014р. №1697-VII його права на призначення пенсії за інвалідністю на підставі Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII в редакції яка діяла до липня 2011 р. і передбачала 90%, оскільки у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції до 26.07.2011 р. позивач не набував права на призначення пенсії за вказаним Законом, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав ОСОБА_1 .

Поряд з цим, судова колегія вважає такими, що заслуговують увагу доводи відповідача стосовно безпідставності посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти України» та «Федоренко проти України» (рішення від 01.06.2006 року), так як на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії національне законодавство визначало підстави та умови пенсійного забезпечення прокурорів.

Тобто, у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під даю ст. 1 Першого Протоколу.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 28.08.2018 року по справі № 545/3823/16-а.

Згідно з ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що апелянту правильно відмовлено судом першої інстанції в задоволенні позову, оскільки відповідачем доведено правомірність призначення рішенням № 77 від 24.04.2019 року, ОСОБА_1 пенсії по інвалідності у розмірі 60% на підставі приписів ч. 9 ст. 86 Закону України «про прокуратуру».

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.