Справа № 520/2210/2020
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2020 р. № 520/2210/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління поліції охорони в Харківській області (61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 20) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд: 1. Визнати протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Харківській області, шо полягає у не нарахуванні та невиплаті мені ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". 2. Зобов`язати Управління поліції охорони в Харківській області нарахувати та виплатити мені ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 12 календарних років служби. 3. Зобов`язати Управління поліції охорони в Харківській області нарахувати та виплатити мені ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 30 листопада 2019 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він був звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію (за власним бажанням). Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" він має на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, але йому цю допомогу не було виплачено.

Ухвалою суду від 21.02.2020 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Представником відповідача на виконання ухвали суду 11.03.2020 року було надано відзив на адміністративний позов, в якому відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував зазначивши, що а день звільнення зі служби позивач не набув права на пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (надалі - Закон № 2262). Відповідач зазначив, що посилання позивача на пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служи та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей" (надалі - Постанова № 393) є безпідставними, оскільки вказана постанова визначає порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати, зокрема грошової допомоги особам, які мають на це право. Позивач право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні не набув.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , на підставі рапорту від 15.11.2019 звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію за власним бажанням, що підтверджується витягом з наказу Управління поліції охорони в Харківській області №661 о/с від 28.11.2019 року.

Обчислена відповідачем згідно з постановою КМУ від 17.07.1992 №393 вислуга років служби ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України та органах поліції в календарному обчислені складала 12 років 04 місяця 10 днів.

Судом встановлено, що виплата грошового забезпечення була проведена позивачу у день його звільнення - 29.11.2019, та відповідно до розрахункового листа за листопад 2019 року ОСОБА_1 було нараховано і виплачено 12574,22 гривні.

13.01.23019 позивач звернувся до начальника Управління поліції охорони в Харківській області із зверненням щодо нарахування та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 9 Закону № 2262 в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У відповіді за вих. № 245/43/40/02-2020 від 06.02.2020 відповідач вказав, що позивачем не набуто права на отримання пенсії на підставі Закону № 2262, отже не має права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.

Позивач, вбачаючи у зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом у судовому порядку.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 580).

Відповідно до ч. 1 ст. 102 Закону № 580 пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1999 № 2262-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2262-ХІІ) передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з абзацом 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» № 393 від 17.07.1992 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З системного аналізу вищезазначених норм права судом встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення передбачена у випадку, якщо на час звільнення особи, яка звільняється із служби за власним бажанням, вона набула права на пенсію та мала вислугу 10 років і більше. При цьому, факт виникнення в особи права на пенсію повинен обов`язково передувати звільненню.

Відповідно до п. а ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.

На час звільнення з Національної поліції позивач вислуги, необхідної йому для призначення пенсії згідно норм Закону № 2262-ХІІ не мав, а отже не набув права на пенсію, і як наслідок на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до ч. 2 ст. 9 вищезазначеного закону. Будь-які докази, що спростовують дану обставину або докази щодо права позивача на інші види пенсійного забезпечення передбачені Законом № 2262-ХІІ у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач, у спірних правовідносинах, діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Твердження позивача обґрунтовані вимогами постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992, пункт 10 якої не передбачає набуття права на пенсію, як підстави для виплати одноразової грошової допомоги, відхиляється судом, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Тобто у даному випадку судом застосовано норми ч. 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, який має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992, яка прийнята на його виконання.

Також, судом відхиляється твердження позивача про протиправність дій відповідача щодо невиплати йому одноразової грошової допомоги, які обґрунтовані правовою позицією викладеною Верховним Судом України у постанові від 17.03.2015.

Так, судом встановлено, що у постанові Верховного Суду України від 17.03.2015 було усунуто розбіжність щодо застосування судами касаційної інстанції ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, яка має дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам, а саме:

- які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах;

- у разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, за наявності вислуги 10 років і більше.

Тобто одна з підстав виплати одноразової грошової допомоги, передбачена ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, не містить вимог щодо наявності права на пенсію.

Оскільки позивач звільнився зі служби за власним бажанням та порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільнені за власним бажанням передбачено ч. 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, то застосування вище вказаної правової позиції Верховного Суду України до спірних правовідносин є безпідставним.

Щодо вимоги відносно зобов`язання Управління поліції охорони в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 30 листопада 2019 року по день фактичного розрахунку, то в цій частині слід відмовити, оскільки судом не встановлено підстав для визнання протиправною відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний рік служби, а отже у виплаті затримка відсутня.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень обґрунтував підстави, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач не довів правомірності обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат, у відповідності до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління поліції охорони в Харківській області (61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 20) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.