Справа № 826/11558/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії з проведення конкурсу на заняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Державне бюро розслідувань, Директор Державного бюро розслідувань ОСОБА_2, Секретаріат Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними, визнання дій протиправними та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії з проведення конкурсу на заняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Державне бюро розслідувань, Директор Державного бюро розслідувань ОСОБА_2, Секретаріат Кабінету Міністрів України про:

- визнання дій Комісії щодо допуску ОСОБА_2 до участі в конкурсі на посаду Директора ДБР, - протиправними;

- визнання протиправним та скасування рішення Комісії, оформленого протоколом від 14 листопада 2017 року №40, яким затверджено список кандидатів для розгляду під час засідання Комісії 16 листопада 2017 року з метою остаточного голосування для прийняття рішення Комісією щодо визначення єдиної кандидатури (переможця конкурсу) на посаду Директора ДБР, в частині внесення до списку ОСОБА_2 на посаду Директора ДБР.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2020 року даний адміністративний позов було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 статті 311 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що 31 липня 2019 року представником ДБР було подано клопотання про залишення позову без розгляду, яке обґрунтоване тим, що 04 травня 2018 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Комісії, треті особи: директор ДБР - ОСОБА_2, Прем`єр-міністр України Гройсман В.Б., Президент України Порошенко П.О. про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення (справа №826/7110/18).

Позовну заяву судом залишено без руху у зв`язку з пропуском місячного строку на звернення до суду, в той час як предмет справ №826/7110/18 та №826/11558/18 є ідентичним та зводяться до визнання дій протиправними і скасування рішення відповідача щодо призначення ОСОБА_2 на посаду Директора ДБР.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2018 року у справі №826/7110/18, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року вказаний позов повернуто внаслідок відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду.

Отже, ОСОБА_1 , будучи учасником конкурсу на зайняття посади Директора ДБР, дізнався про прийняте рішення безпосередньо 14 листопада 2017 року, та маючи доступ до усіх документів, а також електронних матеріалів співбесід, які проводив відповідач, оскільки усі зазначені матеріали є відкритими та по сьогоднішній день знаходяться на офіційному веб-порталі Кабінету Міністрів України, звернувшись лише 24 липня 2018 року з вказаним позовом, пропустив місячний строк на звернення до суду, що, в силу вимог п.8 ч.1 статті 240 КАС України, свідчить про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Також третьою особою зазначено, що позивач, всупереч вимогам п.11 ч.5 статті 160 КАС України, не повідомив Окружний адміністративний суд міста Києва про наявність справи №826/7110/18, яка перебувала у провадженні Київського апеляційного адміністративного суду, де предмет позову є ідентичним, тому в діях позивача вбачається недобросовісність у дотриманні ним процесуальних прав та обов`язків, передбачених статтею 44 КАС України.

Частинами 1, 2, 3, 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що посада Директора ДБР, порядок зайняття якої є предметом даного спору, відноситься до посад публічної служби (інша державна служба) в розумінні КАС України, у зв`язку з чим для звернення до суду з даним позовом підлягає застосуванню місячний строк, визначений в ч.5 статті 122 КАС України.

Таким чином, в оскаржуваному рішенні вірно вказано, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті на публічну службу, проходженні чи звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. При цьому, звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. Тобто, строк повинен бути пропущений виключно з поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи, про оскаржуване рішення Комісії, оформлене протоколом від 14 листопада 2017 року №40, стосовно відбору, зокрема, ОСОБА_2 на посаду Директора ДБР стало відомо 14 листопада 2017 року під час засідання комісії, що не заперечується позивачем та підтверджується тим, що зі змісту позовної заяви та наявних у справі доказів вбачається участь позивача в конкурсі на посаду Директора ДБР, а вказане рішення Комісії опубліковано на сайті Кабінету міністрів України.

Твердження позивача про наявність перешкод для звернення позивача до суду з окремим позовом, оскільки він був залучений до участі у справі в якості третьої особи в адміністративній справі №826/16689/17, є безпідставним, оскільки це не перешкоджало позивачу як учаснику конкурсу подати позов для захисту своїх прав та інтересів щодо рішень, дій чи бездіяльності Комісії. На відміну від процесуального інтересу позивача, який звертається до суду за захистом своїх прав, свобод, інтересів, процесуальний інтерес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є вужчим та стосується лише можливого впливу на права, свободи, інтереси або обов`язки.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 брав участь у конкурсі на посаду Директора ДБР, а тому всі рішення, дії, бездіяльність відповідача, що пов`язані з проведенням цього конкурсу стосуються прийняття позивача на публічну службу в розумінні КАС України, відтак наведені доводи позивача є необґрунтованими та не дають підстав для висновку щодо не застосування ч.5 статті 122 КАС України.

Крім того, позивачем, як учасником розглядуваного конкурсу, оскаржуються дії Комісії щодо допуску ОСОБА_2 до участі в конкурсі на посаду Директора ДБР, які мали місце ще до прийняття відповідачем рішення, оформленого протоколом від 14 листопада 2017 року №40.

Таким чином, про оскаржувані дії та рішення позивач дізнався щонайменше 14 листопада 2017 року, проте, до суду з даним позовом звернувся лише 24 липня 2018 року, тобто більше ніж через 8 місяців.

Заявляючи клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, позивач посилався на: неодноразове звернення до відповідача з запитами про надання документів щодо ОСОБА_2 , як кандидата на посаду Директора ДБР, у тому числі щодо допуску останнього до участі у конкурсі, з метою надання їх суду як доказів; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року у справі №826/8721/18 за позовом ОСОБА_1 до Комісії про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, яким позов задоволено та визнано протиправною бездіяльність Комісії щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 , направлений 24 травня 2018 року про надання належним чином засвідченої копії рішення Комісії про допуск ОСОБА_2 до участі у конкурсі на посаду Директора ДБР; зобов`язано Комісію надати належним чином засвідчену копію рішення Комісії про допуск ОСОБА_2 до участі у конкурсі на посаду Директора ДБР. Тобто, на переконання позивача, ним здійснювалися всі можливі заходи для отримання відповідних доказів (рішення в протокольній формі) для звернення до суду з позовом.

Суд першої інстанції не визнав вказані обставини як поважні причини пропуску строку звернення до суду, з чим повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4, 5 статті 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). В позовній заяві зазначаються, зокрема, докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою.

Згідно ч.1 статті 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Тобто, КАС України передбачає можливість подання позову без усіх наявних у позивача доказів у разі, якщо такі докази не можуть бути подані, а також передбачає можливість сприяння судом у зібранні доказів. Наведене жодним чином не свідчить про наявність будь-яких перешкод для подання позову за таких обставин.

Тому відсутність зазначених в запитах доказів не перешкоджало позивачу подати дану позовну заяву, заявивши одночасно клопотання про витребування таких доказів.

Крім того, вказані обставини частково були предметом судового розгляду в межах справи №826/7110/18, наслідком чого є визнання таких причин пропуску строку звернення до суду неповажними.

З огляду на наведене, вказані вище доводи позивача не підтверджують обставин неможливості вчасного подання позовної заяви в зв`язку з відсутністю/неотриманням доказів, не є обставинами непереборної сили, не свідчать про наявність об`єктивних причин, які істотно перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду, а тому оцінюються судом критично.

Колегія суддів наголошує на тому, що підстави, які позивач вважає поважними щодо пропуску строку звернення до суду з даним позовом, вказані ним в апеляційній скарзі, не були наведені ані в клопотанні про поновлення пропущеного строку, ані у запереченнях на заяву третьої особи про залишення позову без розгляду, відповідно, у суду при винесенні оскаржуваної ухвали не було можливості надати їм правову оцінку. Відтак, у зв`язку з тим, що такі доводи не були заявлені в суді першої інстанції, не були розглянуті та оцінені там, апеляційний суд також не може брати їх до уваги.

Слід зазначити, що ЄСПЛ у рішенні від 18 листопада 2010 року по справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року по справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.

Тобто, застосування судами наслідків пропуску строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Згідно п.8 ч.1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність залишення без розгляду позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Отже при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 312, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст рішення виготовлено 07 квітня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку