Справа № 640/21028/18
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року м. Київ № 640/21028/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції у м.Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

Прийняв до уваги наступне

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві, в якому просить :

визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції у м. Києві у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , що оформлене листом від 02.11.2017 № Р-555/125/30/01-2017;

визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції у м. Києві у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 оформлене листом від 04.07.2018 № Р-512оп/125/30/01-2018;

зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві нарахувати та виплати ОСОБА_1 (1К: НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, визначеному законодавством, чинним на момент встановлення інвалідності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення зі служби в поліції, позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ України. Надалі ним було подано заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності. Проте, у такій виплаті було відмовлено з підстави спливу 6-ти місячного строку після звільнення із служби.

Ухвалою суду від 17.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/21028/18 в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті на 22 січня 2019 року о 14:15 год.

14.01.2019 до суду надійшов відзив відповідача, в якому просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що позивачу інвалідність встановлено після спливу шести місяців з моменту звільнення, відтак, відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

З 7 червня 2004 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

7 листопада 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу до Національної поліції України відповідно до наказу ГУ НПУ № 71 о/с від 07.11.2015 року.

Наказом Головного управління Національної поліції у м.Києві № 140 о/с від 15 лютого 2016 року, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» лейтенанта поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2), старшого інспектора тренінгового центру № 2, звільнено зі служби в поліції згідно з п. 2 (через хворобу) ч. 1 статті 77.

Згідно зі свідоцтвом про хворобу № 48 від 15 лютого 2016 року, видане військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву» захворювання «пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ».

Відповідно до довідки серія АГ № 0013554 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках виданої медико-соціальною експертною комісією міста Києва від 24.11.2016, ОСОБА_1 було встановлено 70% втрати працездатності.

Відповідно до довідки серія АВ № 0645675 виданою медико-соціальною експертною комісією від 24.11.2016 встановлена 2 група інвалідності з 16.11.2016 на строк до 1 грудня 2017 року, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

03.10.2017 Постановою ВЛК Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України» № 104/17 відмінено постанову про причинний зв`язок захворювань в свідоцтві про хворобу від 15.02.2016 №48. Підстава : Протокол ВЛК ДУ «ТМО МВС України по місту Києву» від 03.10.2017 № 104/17.

26 жовтня 2017 року позивач звернувся із заявою до заступника Голови Національної поліції України начальника головного управління Національної поліції України в м. Києві ОСОБА_2 про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності.

Листом управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у м. Києві від 02.11.2017 № Р-555/125/30/01-2017 позивачу відмовлено в задоволенні його заяви.

04 липня 2018 року листом від 04.11.2018 вих. № Р-512оп/125/30/01 -2018 позивачу повторно відмовлено у задоволені його заяви.

Не погоджуючись з таким рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015.

Крім того, на виконання вимог ст. ст. 97-101 Закону «Про Національну поліцію» наказом МВС України від 11.01.2016 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 року №4 (далі - Порядок №4), яким визначено механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (п. 1 Порядку №4).

Згідно пп. 4 п. 5 розділу І Порядку №4 зі змінами, внесеними наказом МВС України 12.09.2016 року №916, визначено випадки, за яких призначається одноразова грошова допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського, зокрема, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ - обставина, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Таким чином, положеннями Порядку №4 врегульовано механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського. Тобто, приписами даного нормативного акту закріплено порядок та процедуру оформлення і виплати такої допомоги особам, які мають статус поліцейського.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону «Про Національну поліцію» одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Наказом МВС від 12 вересня 2016 року № 916, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22 вересня 2016 року, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

1.інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

2.інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

3.причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав втрату працездатності внаслідок проходження служби в органах внутрішніх справ, яка була встановлена пізніше 6 місяців з дати звільнення з поліції, причина звільнення - через хворобу.

Таким чином, встановивши, що у позивача відсутня одна з трьох обов`язкових умов на призначення одноразової грошової допомоги для колишніх поліцейських, а саме, настання інвалідності після спливу шести місяців після звільнення особи з поліції, а тому правові підстави для призначення і виплати одноразової грошової допомоги позивачу відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії (рішення) Головного управління Національної поліції України в м.Києві стосовно відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків є правомірними, отже позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 листопада 2018 року у справі №822/1450/18 (адміністративне провадження №К/9901/63739/18).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі " Руїс Торіха проти Іспанії " (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись статтями 6, 9, 14, 242-245, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,рнокпп НОМЕР_1 )

Головне управління Національної поліції у місті Києві (вул. Володимирська, 15, Київ, 01601, )

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Шостого апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій