Справа № 540/1567/19
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 540/1567/19

адміністративне провадження № К/9901/8865/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

перевіривши касаційну скаргу Чорноморської митниці Державної митної служби України на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 540/1567/19 за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської митниці Державної митної служби України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 12 червня 2019 року № 447-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити позивача на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Херсон-центральний" митниці ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі та у випадку реорганізації відповідача поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді, яка входить до штатного розпису митного поста, що здійснює свою діяльність в територіальних межах КПВВ "Чонгар";

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 травня 2019 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Митниці Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі щодо не розгляду по суті заяви позивача від 25 квітня 2019 року про припинення державної служби.

Визнано незаконним та скасовано наказ Митниці Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі від 12 червня 2019 року № 447-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 "

Поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення "Чонгар" митного поста "Херсон-центральний" Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі з 14 червня 2019 року.

Зобов`язано Митницю Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про припинення державної служби згідно із п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу".

Стягнуто з Митниці Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18637,00 грн.

Стягнуто з Митниці Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 5395,00 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року, скасовано рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Митниці Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі від 12 червня 2019 року № 447-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено позивача на посаді державного інспектора відділу митного оформлення "№ 2" митного поста "Херсон-центральний" Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі з 14 червня 2019 року та зобов`язати Чорноморську митницю Держмитслужби вирішити по суті заяву ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про припинення державної служби згідно із п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу".

Стягнуто з Чорноморської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18637,00 грн за період з 14 червня 2019 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Задовольнивши частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 43 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

У разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному ст. 11 цього Закону.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України №889-VIII державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (ст. 43 цього Закону).

Вказані положення закону кореспондуються із приписами ст.ст. 36, 40 КЗпП.

Про зміну істотних умов державної служби позивача повідомлено 15 березня 2019 року, а отже шестидесяти денний строк, наданий працівнику для погодження подальшого проходження служби на запропонованих умовах, спливає 13 травня 2019 року.

Заяву про звільнення зі служби після одержаного повідомлення та у зв`язку із незгодою із запропонованими умовами служби позивач подав на розгляд органу призначення 25 квітня 2019 року, тобто позивачем дотримано правила, передбачені ч. 2 ст. 43, п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України №889-VIII.

В свою чергу, відповідачем подану заяву по суті не вирішено, у встановлений строк працівника не звільнено із займаної посади відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України №889-VIII, з посиланням на відсутність керівника митного органу, якому надано право вирішувати питання щодо призначення та звільнення працівників, тобто з посиланням на обставини, не передбачені ані ч. 2 ст. 43, ані п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України №889-VIII.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Вказані положення трудового законодавства кореспондуються із приписами п. 12 ч. 1 ст. 65 Закону України №889-VIII.

У зв`язку із тим, що шестидесяти денний термін, відведений ч. 2 ст. 43 Законом України №889-VIII, сплив 13 травня 2019 року, а у цей день трудовий розпорядок встановлений до 18 години, відсутність працівника на роботі не перевищила трьох годин, відповідачем не обґрунтовано доводи про допущення позивачем дисциплінарного проступку, передбаченого п. 12 ч. 1 ст. 65 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Залишення працівником робочого місця відбулось внаслідок не виконання митницею свого обов`язку щодо вирішення питання про припинення ним державної служби. Наведені обставини свідчать насамперед про виникнення висновку про допущення позивачем дисциплінарного проступку саме через дії та бездіяльність суб`єкта призначення.

Сукупність встановлених обставин, дає підстави для висновку про необґрунтованість дисциплінарного стягнення, його невідповідність чинному законодавству, у зв`язку з тим, що у відповідача не виникло правових обставин для його застосування.

У поданій касаційній скарзі відповідач, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і ст. 13 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас п. 2 ч. 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Наведені обставини свідчать, що спірні правовідносини у цій справі склались з приводу проходження позивачем публічної служби, справа є незначної складності.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судовому рішенні судів першої та апеляційної інстанції обставинами справи не дає підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Посада публічної служби, яку обіймав позивач та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище в розумінні примітки до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції».

Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Чорноморської митниці Державної митної служби України на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 540/1567/19.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов