Справа № 826/7081/16
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7081/16 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на військовій службі та поновлення у військовому званні, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 або Суб`єкт звільнення) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної гвардії України (надалі відповідач-1 або НГ України або Нацгвардія) та Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України (по тексту відповідач-2 або Військова частина або ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просив суд:

- визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу командувача Національної гвардії України від 24.03.2016 № 168, наказу командувача Національної гвардії України (по особовому складу) від 25.03.2016 № 40 о/с, наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.04.2016 № 79;

- визнати протиправним наказ командувача Національної гвардії України від 24.03.2016 № 168 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у виді позбавлення військового звання;

- скасувати наказ командувача Національної гвардії України від 24.03.2016 № 168 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у виді позбавлення військового звання;

- визнати протиправним наказ командувача Національної гвардії України від 25.03.2016 № 40 о/с в частині звільнення позивача з військової служби у запас Збройних сил України за підпунктом «в» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та виключення зі списків особового складу Національної гвардії України з 24.03.2016;

- скасувати наказ командувача Національної гвардії України від 25.03.2016 № 40 о/с, в частині звільнення позивача з військової служби у запас Збройних сил України за підпунктом «в» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та виключення зі списків особового складу Національної гвардії України з 24.03.2016;

- визнати протиправним наказ командира військової частини № НОМЕР_2 від 04.07.2016 № 79, в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини № НОМЕР_2 та усіх видів забезпечення;

- скасувати наказ командира військової частини № НОМЕР_2 від 04.07.2016 № 79, в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини № НОМЕР_2 та усіх видів забезпечення;

- поновити ОСОБА_1 (Г-002214) на військовій службі в Національній гвардії України на посаді заступника командира частини з матеріального забезпечення начальника тилу військові частини № НОМЕР_2 Національній гвардії України;

- поновити ОСОБА_1 (Г-002214) у військовому званні «підполковник».

Позов обґрунтовано тим, що під час проведення службового розслідування були порушені права ОСОБА_1 , передбачені Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, зокрема: висловлювати письмові зауваження щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи(іб), яка(і) його проводить(ять); звертатися з письмовим рапортом для ознайомлення з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України.

При цьому, позивач посилається на те, що йому не було повідомлено про закінчення службового розслідування, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості ознайомитись з висновками службового розслідування та надати зауваження щодо повноти, об`єктивності та неупередженості проведення розслідування (після надання пояснень комісії, яка проводила службове розслідування, ОСОБА_1 звернувся до токсикологічної лабораторії Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з метою встановлення наявності алкоголю в крові, та за результатами проведеного аналізу у крові позивача не виявлено наявності спирту етилового, однак позивач був позбавлений можливості подати відповідні результати аналізу). Крім того, з ОСОБА_1 після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування не проводилась бесіда, як з військовослужбовцем, який учинив правопорушення, а також в ході проведення службового розслідування не було враховано: наслідки правопорушення; попередня поведінка військовослужбовця; тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби позивача.

Висновок службового розслідування не містить відомостей щодо наявності чи відсутності у позивача стягнень та/або заохочень, характеристики його службової діяльності. Наявні у Висновку відомості щодо негативних наслідків поведінки позивача мають характер припущень, а не встановлених фактів. Тобто, при формуванні Висновків службового розслідування щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не було враховано всіх обставин, які мають значення для визначення покарання. За таких обставин, Висновки службового розслідування щодо позбавлення позивача військового звання «підполковник» є упередженими та необ`єктивними.

ОСОБА_1 зазначено, що до його відома не було доведено Наказ-1, що унеможливило його оскарження. Крім того, на думку позивача, за обставин відсутності негативних наслідків діянь ОСОБА_1 , обраний відповідачем вид покарання (крайній) не відповідає його тяжкості, і, взагалі, неможливим є притягнення ОСОБА_1 до адміністративної та дисциплінарної відповідальності одночасно.

Окремою підставою позову позивачем зазначено винесення відповідачем-1 Наказів 1 та 2 під час перебування ОСОБА_1 на лікарняному, що є порушенням законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року даний адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги покладено доводи, якими було обґрунтовано позовну заяву.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 статті 311 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу командувача НГ України від 19 лютого 2016 року № 43 (по стройовій частині), з метою з`ясування причин та обставин, що сприяли керуванню 13 лютого 2016 року заступником командира військової частини № НОМЕР_2 з матеріального забезпечення - начальником тилу підполковником ОСОБА_1 особистим транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та встановлення ступеню його вини, призначено службове розслідування та доручено його проведення відповідній комісії.

За результатами проведеного службового розслідування комісією складено висновок від 11 березня 2016 року, згідно якого комісія вважала за необхідне, що за порушення вимог статей 11, 12, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статті 16 Закону України «Про дорожній рух», підпункту «а» пункту 2.9 розділу 2 Правил дорожнього руху України, зловживання спиртними напоями, недотримання військового етикету, грубе порушення військової дисципліни заступника командира частини з матеріального забезпечення - начальника тилу військової частини № 3077 підполковника ОСОБА_1 (Г-002214), позбавити військового звання (за текстом - Висновок).

Відповідно до наказу № 168 від 24 березня 2016 року командувача Національної гвардії України, за порушення вимог статей 11, 12, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зловживання спиртними напоями, недотримання військового етикету, грубе порушення військової дисципліни, заступника командира частини з матеріального забезпечення - начальника тилу військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_1 (Г-002214) позбавлено військового звання (далі Наказ-1).

Згідно наказу № 40 о/с від 25 березня 2016 року командувача Національної гвардії України, відповідно до ч. 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за п.п. «в» пункту 1 (у зв`язку із позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) та виключено зі списків особового складу Національної гвардії України з 24 березня 2016 року колишнього підполковника ОСОБА_1 (Г-002214), заступника командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України з матеріального забезпечення - начальника тилу (по рішенню Наказ-2).

07 квітня 2016 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу командира військової частини № НОМЕР_2 від 04 квітня 2016 року № 79 (надалі Наказ-3).

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідачів та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Отже, в ході розгляду справи судом першої інстанції були встановлені такі обставини.

З викладених у Висновку даних слідує, що 13 лютого 2016 року під час підготовки особового складу та матеріальної бази ВЧ № НОМЕР_3 до проведення показових занять у рамках офіційного візиту командування Національної гвардії Каліфорнії Сполучених Штатів Америки (с. Нові Петрівці Київської обл.) заступник командира військової частини № НОМЕР_2 з тилу (начальник тилу) підполковник ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння за кермом власного автомобіля «Toyota Camry», д/н НОМЕР_4 , близько 08:10 прибув у район контрольно-пропускного пункту військової частини № НОМЕР_3 . Ігноруючи вимоги дорожнього знаку пріоритету 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» перетнув межі контрольно-пропускного пункту (в тексті альтернативно КПП) без зупинки, чим унеможливив виконання особовим складом наряду КПП вимог статті 304, 306 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Інструкції чергового КПП, затвердженої Наказом командира військової частини № 3027 від 20 листопада 2015 року № 747, щодо перевірки документів, які посвідчують особу, що прибула до військової частини, та на великій швидкості, близько 60 км/год, створюючи загрозу життю та здоров`ю особовому складу чергової зміни КПП, виконав небезпечний маневр обгону автомобіля «Mitsubishi Lancer» д/н НОМЕР_5 (за кермом якого перебував офіцер (інженер-сапер) ОЗСП Північного ТУ, старший лейтенант ОСОБА_2 ), що знаходився в районі КПП та починав рух, перебуваючи на правій смузі проїжджої частини, після чого водій автомобіля «Toyota Camry» д/н НОМЕР_4 не впорався з керуванням, виїхав на зустрічну смугу руху і здійснив наїзд на бордюр, що призвело до пошкодження переднього і заднього лівих коліс автомобіля. Після зіткнення підполковник ОСОБА_1 продовжив рух на спущених колесах у напрямку в/ч № 3077 та проїхавши близько 70 метрів зупинився. Свідком цього випадку став заступник командувача Національної гвардії України генерал-лейтенант ОСОБА_3 , наряд на КПП військової частини № НОМЕР_3 солдат ОСОБА_4 , старший солдат ОСОБА_5 , та старший офіцер групи збору інформації відділення розвідки військової частини № 3027 капітан ОСОБА_6 . Після чого підполковник ОСОБА_1 на спущених колесах виїхав за територію військової частини № НОМЕР_3 та поставив його на стоянці поруч з КПП. Надалі підполковник ОСОБА_1 вирушив через ліс у напрямку військової частини № 3077.

В ході проведення службового розслідування комісією Головного управління Національної гвардії України були відібрані пояснення від військовослужбовців військової частини № НОМЕР_3 , які 13 лютого 2016 року несли службу на КПП, старшого стрільця 2 взводу роти оперативного призначення на автомобілях військової частини № НОМЕР_3 солдата ОСОБА_4 , т.в.о. командира відділення 1 взводу роти оперативного призначення на автомобілях військової частини № НОМЕР_3 старшого солдата ОСОБА_5 , водія автомобіля «Mitsubishi Lancer» д/нАА2861ЕТ офіцера (інженер-сапера) ОЗСП Північного ТУ, старшого лейтенанта ОСОБА_2 , а також старшого офіцера групи збору інформації відділення розвідки військової частини № 3027 капітана ОСОБА_6 , який о 08:10 13 лютого 2016 року знаходився біля КПП, які кожен окремо пояснили, що дійсно близько 08:10 через контрольно-перепускний пункт військової частини № НОМЕР_3 на територію військової частини, створюючи загрозу життю та здоров`ю військовослужбовців, на великій швидкості заїхав автомобіль «Тойота» білого кольору д/н НОМЕР_4 , який здійснив небезпечний обгін автомобіля «Mitsubishi Lancer» д/н НОМЕР_5 , який після перевірки нарядом КПП розпочав рух в районі КПП військової частини № НОМЕР_3 . В результаті небезпечного маневру обгону водій автомобіля Тойота не впоравшись з керуванням здійснив наїзд (зіткнення) з бордюром та продовжив рух з пошкодженими колесами у напрямку військової частини № 3077. Автомобіль проїхав приблизно 70-100 метрів і зупинився. Заступник командувача Національної гвардії України генерал-лейтенант ОСОБА_3 , який перебував неподалік, підійшов до автомобіля з метою з`ясування причини такої небезпечної поведінки на дорозі та встановлення особи водія. З автомобіля вийшов військовослужбовець, який представився заступником командира військової частини № НОМЕР_2 з матеріального забезпечення - начальником тилу підполковником ОСОБА_1 . Поведінка даного військовослужбовця, незв`язність мовлення, не стійка хода та також агресивний стиль їзди свідчили про те, що зазначений офіцер перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння. Після цього підполковник ОСОБА_1 виїхав на автомобілі за територію військової частини та припаркувавши його на стоянці, попрямував через ліс в сторону військової частини № НОМЕР_2 .

Опитані у ході службового розслідування військовослужбовці військової частини № НОМЕР_2 , які 13 лютого 2016 року несли службу на КПП № 1 військової частини № НОМЕР_2 , радіотелеграфіст солдат ОСОБА_7 та інструктор (ТЗСО) сержант ОСОБА_8 , кожен окремо пояснили, що близько 08:30 до контрольно-перепускного пункту військової частини № НОМЕР_2 підійшов підполковник ОСОБА_1 , привітавшись з ними продовжив рух у напрямку штабу військової частини № НОМЕР_2 , при чому в діях підполковника ОСОБА_1 нічого незвичного військовослужбовці не помітили.

Опитаний у ході службового розслідування полковник ОСОБА_9 пояснив, що прибувши на територію військової частини № НОМЕР_2 після завершення показових занять для делегації Національної гвардії Каліфорнії близько 14:15 отримав від першого заступника командира військової частини № НОМЕР_2 - начальника штабу підполковника ОСОБА_10 доповідь про прибуття до військової частини підполковника ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння. Підполковник ОСОБА_1 повинен був прибути 13 лютого 2016 року у вихідний день до військової частини за його вказівкою для вирішення питань по суті роботи Рахункової палати України, яка надала для ознайомлення Акт перевірки ефективності використання коштів Державного бюджету. Близько 14:30 полковник ОСОБА_9 у своєму службовому кабінеті особисто переконався у тому, що підполковник ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Перший заступник командира військової частини - начальник штабу підполковник ОСОБА_10 пояснив, що 13 лютого 2016 року приблизно о 9:00 він став свідком перебування на території військової частини № НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння. На територію останній зайшов пішки, з доповіді чергового КПП військової частини № НОМЕР_2 його автомобіль на територію військової частини не заїжджав.

Заступник командира військової частини № НОМЕР_2 по роботі з особовим складом підполковник ОСОБА_11 також в своїх поясненнях підтвердив факт перебування на території військової частини № НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння.

Також у Висновку зазначено про надані з боку ОСОБА_1 пояснення, який пояснив, що близько 15:00 доповів командирові військової частини № НОМЕР_2 полковнику ОСОБА_9 про прибуття до військової частини в стані алкогольного сп`яніння, про що останнім було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Крім того, згідно матеріалів службового розслідування матеріали протоколу про адміністративне правопорушення серія НГ № 004289 від 18 лютого 2016 року, складені ОСОБА_9 , були направлені командиром № ВЧ НОМЕР_2 до суду, за наслідками розгляду яких, 10 березня 2016 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № 363/653/16-п винесена постанова, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 статті 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто його до відповідальності у вигляді штрафу за скоєне правопорушення.

З вказаної постанови, серед іншого, вбачається, що 13 лютого 2016 року, близько о 09 год. 00 хв. заступник командира в/ч НОМЕР_2 з матеріального забезпечення начальник тилу, підполковник ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби у нетверезому стані на території військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України. Правопорушник у судовому засіданні провину у вчиненому адміністративному правопорушенні визнав, щиро розкаявся. Вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного правопорушення підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серія НГ № 004289 від лютого 2016 року, складеним в присутності ОСОБА_1 ; рапортом першого заступника командира військової частини - начальника штабу підполковника ОСОБА_10 від 13 лютого 2016 року, згідно якого 13 лютого 2016 року ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби в нетверезому стані; письмовими поясненням ОСОБА_1 ; письмовим поясненням свідка ОСОБА_10 ; письмовим поясненням свідка ОСОБА_11 .

Згідно ч.6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, постанова Вишгородського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року у справі № 363/653/16-п, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебував 13 лютого 2016 року у нетверезому стані на території військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України, є обов`язковою для врахування при розгляді даної справи.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та наявні докази, суд першої інстанції правомірно вважав доведеними викладені у Висновку факти щодо перебування 13 лютого 2016 року ОСОБА_1 на території військової частини в нетверезому стані та виконання ним обов`язків військової служби в такому стані.

Разом з цим, суд зазначив, що і у резолютивній частині Висновку, і у мотивувальній частині Наказу-1, мало місце посилання на факт керування ОСОБА_1 автомобілем «Toyota Camry», д/н НОМЕР_4 в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку із чим слід зазначити таке.

Статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортного засобу особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Зважаючи на викладені в цій статті положення, обставини керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння та, відповідно, встановлення вини особи за вчинення вказаного адміністративного правопорушення і притягнення її до відповідальності, підлягають доведенню в законному порядку.

Однак, як вірно зазначено в оскаржуваному рішенні, згідно постанови Вишгородського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року у справі № 363/653/16-п доведеною є вина у вчиненні ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 статті 172-20 КУпАП, за що останнього і притягнуто до адміністративної відповідальності, однак не вина за вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що свідчить про недоведеність у встановленому законом порядку вини ОСОБА_1 у вчинені ним порушення, передбаченого статтею 130 КУпАП в контексті питання неможливості застосування до ОСОБА_1 адміністративної відповідальності, передбаченої цією статтею.

В той же час, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог статей 11, 12, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зловживання спиртними напоями, недотримання військового етикету, грубе порушення військової дисципліни, що, з огляду на доведеність виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби у нетверезому стані на території військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України, не свідчить про неправомірність посилання командувачем Національної гвардії України на зазначені ним в резолютивній частині Наказу-1 відповідні порушення, з урахуванням при цьому достатніх доказів, що підтверджували факт зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями. Окрім того, не є неправомірним зазначення у Висновку на керування ОСОБА_1 автомобілем в нетверезому стані в розрізі питання як фактичної обставини, яка є визнаною останнім, а не юридичного факту.

Також у Висновку зазначено про те, що отримавши в кінці робочого дня 12 лютого 2016 року від командира військової частини № НОМЕР_2 розпорядження про прибуття зранку 13 лютого 2016 року на службу, підполковником ОСОБА_1 все одно вживалися спиртні напої, що вказує на його безвідповідальність, нехтування вимог військового законодавства та будь-яких моральних принципів. До того ж, не надання доповіді командиру військової частини про керування в нетверезому стані власним автомобілем, пошкодження його на КПП військової частини НОМЕР_3 та зустріч із заступником командувача Національної гвардії України генерал-лейтенантом ОСОБА_3 вказує на його низькі морально-ділові якості та схильність до обману. Крім цього, у Висновку зазначено, що особливу увагу слід звернути на те, що перебування підполковника ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння під час перебування у військовій частині № НОМЕР_3 іноземної делегації Національної гвардії Каліфорнії та вищого командування Національної гвардії України могло б негативно відобразитись на іміджі Національної гвардії України, а керування ним автомобілем у такому стані привести до тяжких наслідків.

Зважаючи на наведене, з урахуванням визнання ОСОБА_1 обставин керування ним автомобілем в нетверезому стані як фактичної обставини, а не юридичного факту, приймаючи до уваги встановлений Вишгородським районним судом Київської області від 10 березня 2016 року у справі № 363/653/16-п факт перебування 13 лютого 2016 року ОСОБА_1 на території військової частини в нетверезому стані та виконання ним в такому стані обов`язків військової служби, комісією у Висновку викладено вмотивований вивід про низькі морально-ділові якості, недисциплінованість, відсутність почуття відповідальності заступника командира військової частини № НОМЕР_2 з матеріального забезпечення - начальника тилу підполковника ОСОБА_1 , як причин та умов, що сприяли правопорушенню.

Твердження позивача щодо неможливості посилання комісією у Висновку на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року у справі № 363/653/16-п, оскільки станом на 11 березня 2016 року постанова не набрала законної сили, є безпідставними, оскільки факт перебування 13 лютого 2016 року ОСОБА_1 на території військової частини в нетверезому стані та виконання ним в такому стані обов`язків військової служби, а також факт керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння був визнаний самим ОСОБА_1 особисто, що підтверджувалося його поясненнями та поясненнями інших осіб, опитаних комісією під час проведення службового розслідування. Крім того накладений постановою Вишгородського районного суду Київської області на ОСОБА_1 штраф був сплачений ним в повному обсязі добровільно. Також варто зауважити, що відповідна постанова набрала чинності у встановленому законом порядку та має бути врахована при вирішенні розглядуваного в межах справи №826/7081/16 спору.

Посилання позивача на те, що при формуванні Висновків службового розслідування щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не було враховано всіх обставин, які мають значення для визначення покарання, не є необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно п.3 р ІV Інструкції, завершення службового розслідування визначається датою затвердження командиром (начальником), який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування.

Службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність події, з приводу якої було призначено це розслідування, її обставини (час, місце) та наслідки; осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями (бездіяльністю) військовослужбовця; конкретні неправомірні дії або бездіяльність військовослужбовця, який учинив правопорушення; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів або посадових інструкцій, які було порушено; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків (р. V Інструкції).

Командир (начальник), який призначив проведення службового розслідування, має право, зокрема, затверджувати висновок службового розслідування. До висновку додаються всі матеріали розслідування (у тому числі і заперечення посадової особи юридичної служби (за наявності)) (положення р. VІ Інструкції).

Командир (начальник), який призначив службове розслідування, розглядає висновок та всі інші матеріали службового розслідування і, якщо розслідування проведено всебічно та об`єктивно, а пропозиції щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідають вимогам законодавства, затверджує його. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховуються: характер та обставини вчинення правопорушення; наслідки правопорушення; попередня поведінка військовослужбовця; тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (п.п. 2, 7 р. Х Інструкції).

Отже, з огляду на викладене, приймаючи до уваги, що до питань предмету службового розслідування не входять питання встановлення та, відповідно, відображення у Висновку про наявності чи відсутності у суб`єкта порушення стягнень та/або заохочень, характеристики його службової діяльності, з урахуванням того, що відомості, які містять інформацію щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_1 стягнень та/або заохочень, характеристики його службової діяльності були долучені до матеріалів службового розслідування, а Висновок, після його розгляду, та всіх інших матеріалів службового розслідування, командиром, був затверджений останнім, що, за викладеного, свідчить про дослідження матеріалів службового розслідування також і комісією, яка проводила розслідування, судом першої інстанції правомірно було відхилено доводи позивача щодо процедурних порушень, допущених при прийнятті оскаржуваних Наказів.

Щодо порушення прав ОСОБА_1 , передбачених пунктом 3 розділу VI Інструкції.

Відповідно до п.3 р.VI Інструкції, особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування; брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, у встановленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; висловлювати письмові зауваження щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи(іб), яка(і) його проводить(ять); відмовлятися давати будь-які показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; звертатися письмовим рапортом для ознайомлення з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України.

Вказаними положеннями Інструкції визначаються права особи, стосовно якої проводиться службове розслідування.

Тобто, що оскільки позивачем ставиться питання про порушення його прав, передбачених п.3 р.VI Інструкції, необхідним є встановлення як особи, яка порушила відповідні права, так і перевірка обставин невиконання такою особою покладених на неї обов`язків, що, як наслідок, призвело до порушення викладених прав ОСОБА_1 .

Так, позивач звертає увагу на порушення його прав під час проведення службового розслідування, з приводу чого слід зауважити таке.

Згідно пп.2 п.2 р.VI Інструкції, виконавець (голова, члени комісії) під час проведення службового розслідування зобов`язаний: дотримуватися вимог законодавства при проведенні службового розслідування, уживати необхідних заходів щодо недопущення порушення прав та законних інтересів осіб, стосовно яких проводиться службове розслідування; доповідати командирові (начальнику), який призначив службове розслідування, про виявлені порушення вимог законодавства, а також інші недоліки. Виявляти та досліджувати причини й умови, що сприяли вчиненню порушення, готувати пропозиції щодо їх усунення; у разі відмови опитуваної особи надати пояснення в обов`язковому порядку документально засвідчити таку відмову шляхом складання акта про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог, форма якого наведена в додатку 3 до цієї Інструкції. Цей акт засвідчується підписами не менше двох осіб, одна з яких обов`язково повинна бути виконавцем, та приєднується до матеріалів службового розслідування. У разі відмови особи надати пояснення на підставі статті 63 Конституції України цей факт підтверджується шляхом проставляння нею підпису на бланку пояснення без складання акта про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог. Факт відмови від надання пояснень відображається у висновку, що складається за результатами проведеного службового розслідування; у разі встановлення під час проведення службового розслідування ознак кримінального чи адміністративного правопорушення негайно доповідати про це відповідному командирові (начальнику) для вирішення питання про передачу матеріалів до відповідних органів для прийняття рішення згідно з вимогами законодавства; у разі виявлення у військовослужбовця, у службових приміщеннях та службовому автотранспорті предметів, речей, лікарських засобів тощо, обіг яких згідно із законодавством заборонено або обмежено, а також предметів та речей, які надалі можуть стати речовими доказами, інформувати про це відповідні органи для документування та подальшого збереження доказової бази з одночасним повідомленням про це командира (начальника), який призначив службове розслідування; у встановлений строк підготувати та подати на розгляд і затвердження командирові (начальнику), який призначив службове розслідування, висновок, підготовлений за його результатами; після затвердження висновку службового розслідування за вимогою військовослужбовця, стосовно якого проводилося службове розслідування, знайомити його із затвердженим висновком службового розслідування, а також з окремими матеріалами, зібраними в процесі його проведення в частині, яка його стосується, з дотриманням вимог законодавства; за дорученням командира (начальника), який призначив службове розслідування, інформувати заінтересованих осіб на їх вимогу про його результати; здійснювати контроль за реалізацією викладених у висновку службового розслідування пропозицій та розроблених за результатами службового розслідування заходів, періодично інформувати командира (начальника) про усунення недоліків, які виявлені під час службового розслідування; виконавець (голова, члени комісії), який(і) проводив(ли) службове розслідування, є відповідальним(и) за повноту, усебічність і об`єктивність висновку службового розслідування та не повинен(ні) допускати розголошення інформації, яка стосується службового розслідування.

З урахуванням того, що згідно покладених вказаною нормою Інструкції обов`язків на голову, членів комісії під час проведення ними службового розслідування не випливає обов`язок голови, членів комісії про роз`яснення особі, стосовно якої проводиться службове розслідування про права, зокрема: висловлювати письмові зауваження щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи(іб), яка(і) його проводить(ять); звертатися з письмовим рапортом для ознайомлення з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України, зважаючи на те, що знайомлення особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, із затвердженим висновком службового розслідування, а також з окремими матеріалами, зібраними в процесі його проведення в частині, яка його стосується, відбувається за вимогою військовослужбовця, стосовно якого проводилося службове розслідування, а до суду не надано доказів надання ОСОБА_1 такої вимоги/письмового рапорту до комісії (окрім його заяви від 04 травня 2016 року, яка була задоволена, та надані запитувані документи) про ознайомлення з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка його стосується, що не доводить порушення його прав в частині оскарження рішень, прийнятих за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України, враховуючи, що відбір крові ОСОБА_1 для здійснення лабораторного аналізу на вміст в ній спирту етилового відбувся 13 лютого 2016 року, що підтверджується відомостями з довідки № 2136 Токсикологічної лабораторії Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, що, за обставин призначення службового розслідування лише з 19 лютого 2016 року, не свідчить про обмеження прав ОСОБА_1 в участі у службовому розслідуванні, суд вірно дійшов висновку про відсутність порушення комісією прав ОСОБА_1 , передбачених п. 3 р. VI Інструкції.

В період: з 04 березня 2016 року по 13 березня 2016 року, з 14 березня 2016 року по 23 березня 2016 року, та з 25 березня 2016 року по 01 квітня 2016 року включно ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується довідками про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ МВС.

В той же час, 24 березня 2016 року (четвер) позивач на лікарняному не перебував, що не обмежувало його подати визначені на власний розсуд документи, які мали значення для проведення службового розслідування.

Також слід зазначити, що комісією під час опитування ОСОБА_1 було дотримано вимоги законодавства при проведенні службового розслідування та Інструкції щодо ознайомлення ОСОБА_1 з нормами статті 63 Конституції України, за якою особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, що підтверджується його підписами про ознайомлення з вимогами статті 63 Конституції України проставлених в поясненнях.

Щодо порушення відповідачем-1 п.3 р.X Інструкції, статті 86 Дисциплінарного статуту Збройних сил України.

За п.3 р.X Інструкції, після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир (начальник) проводить бесіду з військовослужбовцем, який учинив правопорушення. Під час бесіди до військовослужбовця доводяться суть учиненого ним порушення, які вимоги законодавства або посадових інструкцій він порушив. За результатами бесіди оформляється аркуш бесіди із зазначенням дати її проведення, а також заперечень, заяв та клопотань особи, стосовно якої проведено службове розслідування. Аркуш бесіди підписується особою, яка проводила бесіду, присутніми посадовими особами та військовослужбовцем, з яким проводилася бесіда. Аркуш бесіди долучається до матеріалів службового розслідування.

Подібні положення відображені і в статті 86 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, згідно якої після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення.

Отже, вказані положення наголошують на проведенні бесіди з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення.

Водночас, згідно п.4 р.X Інструкції, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення, а також особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Дане положення також знайшло відображення в статті 86 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, яким передбачено, що якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

З аналізу наведених норм випливає висновок про можливість прийняття командиром (начальником) рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначення виду дисциплінарного стягнення, а також особи, якій доручається підготувати проект відповідного наказу, без проведення бесіди з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення, після доповіді про проведення службового розслідування. Вказане є можливим за обставин: по-перше, обізнаності військовослужбовця про суть учиненого ним порушення, а по-друге, повного доведення вини військовослужбовця у вчиненому правопорушенні.

Зважаючи на наведене, враховуючи доведення вини ОСОБА_1 у вчиненому правопорушенні, з огляду на обізнаність позивача про суть учиненого ним порушення, що випливало з його пояснень, наданих під час службового розслідування, пояснень, викладених в протоколі серії НГ № 004289 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 статті 172-20 КУпАП, а також наданих пояснень під час розгляду справи № 363/653/16-п у Вишгородському районному суді Київської області, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що не є неправомірними дії командира (начальника) щодо прийняття рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та визначення виду дисциплінарного стягнення, а також особи, якій доручається підготувати проект відповідного наказу, за обставин не проведення з позивачем бесіди, як особи, що вчинила правопорушення.

Відтак, доводи позивача не може слугувати підставою для визнання Наказу-1 протиправним.

За п.9 р.Х Інструкції, наказ (витяг з наказу в частині, що його стосується) про притягнення до відповідальності посадової особи, визначеної в наказі, доводиться до відома особи (осіб) під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу в частині, що його стосується) про притягнення до відповідальності складається відповідний акт. Зміст такого акта засвідчується підписами не менше трьох свідків цього факту. Про дату і номер відповідного наказу командира (начальника), виданого за результатами розслідування, робиться запис на висновку службового розслідування.

Таким чином, з Інструкції випливає правило необхідності доведення наказу про притягнення до відповідальності посадової особи до її відома під підпис із зазначенням дати доведення. У випадку відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу в частині, що його стосується) про притягнення до відповідальності складається відповідний акт. Зміст такого акта засвідчується підписами не менше трьох свідків цього факту.

За статей 97, 98 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, про накладені дисциплінарні стягнення оголошується: рядовим (матросам) - особисто чи перед строєм; сержантам (старшинам) - особисто, на нараді чи перед строєм сержантів (старшин); офіцерському складу та військовослужбовцям військової служби за контрактом - особисто, у письмовому розпорядженні, на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, що вчинив правопорушення. Крім того, дисциплінарні стягнення можуть оголошуватися в письмовому наказі. Під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.

Так, вказаними положеннями Дисциплінарного статуту передбачено порядок оголошення накладених дисциплінарних стягнень, які можуть оголошуватися в письмовому наказі.

Як зазначено судом в оскаржуваному рішенні та не спростовано позивачем, після виходу 02 квітня 2016 року ОСОБА_1 з лікарняного, 07 квітня 2016 року йому доводився до відома Наказ-1. Проте, ОСОБА_1 відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з Наказом-1, про що було складено акт б/н від 07 квітня 2016 року, що засвідчено підписами п`ятьох свідків, проставленими на акті.

Таким чином, ОСОБА_1 доведено до відома Наказу-1 у встановленому законом порядку, тому необґрунтованими є твердження позивача про порушення відповідачем-1 вимог п. 9 р. Х Інструкції та статті 97 Дисциплінарного статуту Збройних сил України.

Відтак, судом не встановлено відсутності у ОСОБА_1 неможливості оскаржити Наказ-1 у встановленому законом порядку.

Щодо посилання позивача на невідповідність обраного ОСОБА_1 виду дисциплінарного стягнення.

Згідно статей 1-4 Статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів; формування правової культури військовослужбовців; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку; своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення; чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Подібні за сутністю положення Статуту, а також окремі приписи військової ввічливості і поведінки військовослужбовців, що пов`язано з виконанням ними військового обов`язку, викладені в статтях 11, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Відповідно до статті 45 Статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

На молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання (стаття 68 Статуту).

Наведені положення статей 45, 68 Статуту визначають, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку, командири мають право накладати на військовослужбовців дисциплінарні стягнення у вигляді, в тому числі, позбавлення військового звання.

За статтями 83-85 Статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення. Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Окрім вже зазначених відомостей з Висновку, що стосуються причин та обставин вчинення ОСОБА_1 13 лютого 2016 року порушення, зокрема, про порушення вимог статей 11, 12, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зловживання спиртними напоями, недотримання військового етикету, грубого порушення військової дисципліни, положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, прийняття Наказу-1 відбувалося за обставин розгляду командиром Висновку та всіх інших матеріалів службового розслідування, та, як наслідок, за порушення ОСОБА_1 . військової дисципліни Командувачем Національної гвардії України генерал-лейтенантом ОСОБА_12 наказано накласти на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення військового звання.

Отже, приймаючи до уваги проведення службового розслідування стосовно діянь ОСОБА_1 , вчинених ним 13 лютого 2016 року, суд дійшов висновку про необґрунтованість тверджень позивача про невідповідність обраного відповідачем ОСОБА_1 відповідного виду дисциплінарного стягнення.

Щодо винесення відповідачем-1 Наказу 1 та Наказу 2 в момент перебування позивача на лікарняному, то що положеннями Інструкції та Статутів не передбачено обмеження/заборони щодо накладення на військовослужбовців дисциплінарних стягнень у випадку перебування їх на лікарняному, що свідчить про відсутність порушення з боку Командувача Національної гвардії України генерал-лейтенанта ОСОБА_12 відповідних вимог законодавства.

Оцінивши покази допитаних в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 щодо інциденту, що відбувся 13 лютого 2016 року за участі ОСОБА_1 , враховуючи встановлені, з огляду на наявні у справі докази, обставини особистого визнання ОСОБА_1 прибуття 13 лютого 2016 року на службу до військової частини № НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння, судом першої інстанції, з чим повністю погоджується апеляційний суд, були відхилені як невмотивовані та суперечливі твердження ОСОБА_1 про прибуття ним до військової частини 13 лютого 2016 року не у стані алкогольного сп`яніння.

Також підтвердженими, зважаючи на свідчення вказаних вище свідків, є обставини виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби в нетверезому стані на території військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України.

Після прийняття Наказу-1, 25 березня 2016 року відповідачем-1 винесено Наказ-2.

Згідно Наказу-2 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за п.п. «в» п.1 (у зв`язку із позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) ч. 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», та виключено ОСОБА_1 зі списків особового складу Національної гвардії України з 24 березня 2016 року.

Так, за п.п. «в» п.1 ч.8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» відбувається звільнення військовослужбовців у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку. При цьому, випадки такого звільнення проходять за обставин дії особливого періоду.

В чинному законодавстві під особливим періодом (щодо мобілізації) розуміється період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Під мобілізацією сприймається комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VII затверджено указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014. Вказаний Закон набрав чинності 18 березня 2014 року. Таким чином, з 18 березня 2014 року наступив особливий період, який пов`язується, зокрема, із початком проведення мобілізації.

Слід зазначити, що у проміжок між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Таким чином, законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу - з мобілізацією, як його складовою частиною.

Зважаючи на наведене, відхиляються твердження позивача щодо відсутності дії особливого періоду на момент прийняття Наказу-2.

Крім того, на підставі Наказу-1 та припису від 07 квітня 2016 року № 11, відповідачем-2 було прийнято Наказ-3, яким виключено ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини № НОМЕР_2 .

За п.77 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військовослужбовці, позбавлені військового звання у порядку дисциплінарного стягнення виключаються зі списків особового складу (крім військовослужбовців строкової військової служби) з дня підписання відповідного наказу, а якщо законодавством установлено строки здавання посади, - з дати затвердження акта про здавання і прийняття посади.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 квітня 2016 року ОСОБА_1 справи та посаду заступника командира частини з матеріального забезпечення начальника тилу здав, що підтверджується актом б/н від 07 квітня 2016 року.

Відтак, за обставин здачі ОСОБА_1 справ та посади, з урахуванням винесення Наказів 1 та 2, прийняття Наказу-3 відповідає його підставам, а отже і вимогам законодавства.

Згідно ч.1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на які він посилається у своєму позові, суду не надав.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачами було правомірно прийнято оскаржувані накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади позивача.

За приписами статті 296 КАС України, апеляційна скарга повинна містити, зокрема, обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.

Натомість подана позивачем апеляційна скарга не дозволяє встановити в чому саме, на його думку, полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.

Таким чином, проаналізувавши таку апеляційну скаргу, судова колегія зазначає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 07 квітня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку