Справа № 640/85/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2020-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2020 року м. Київ № 640/85/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1) Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України 2) Ліквідаційної комісії ГУМВС України в місті Києві 3) Ліквідаційної комісії ГУМВС в Донецькій області 4) Національної поліції України 5) Міністерства внутрішніх справ
провизнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі по тексту - відповідач 1, Ліквідаційна комісія ДЗЕ НПУ), Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в місті Києві (далі по тексту - відповідач 2, Ліквідаційна комісія ГУ МВСУ в м. Києві ), Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області (далі по тексту - відповідач 3, Ліквідаційна комісія ГУ МВСУ в Донецькій області), Національної поліції України (далі по тексту - відповідач 4, НПУ) та Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач 5, МВС), у якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ДЗЕ НПУ від 05 грудня 2019 року №411 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 , виплати компенсації за невикористану відпустку, виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у поліції;

2) зобов`язати відвідачів поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді оперуповноваженого або на рівнозначній посаді;

3) стягнути з ДЗЕ НПУ середній заробіток за час вимушеного прогулу;

3) визнати бездіяльність відповідачів протиправною та зобов`язати виплатити ОСОБА_1 компенсацію за весь період служби у вихідні дні, святкові дні, у нічний та надурочний час;

4) стягнути з відповідачів кошти за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що у період з листопада 2015 року по 09 грудня 2019 року він працював на посадах оперуповноваженого структурних підрозділів ДЗЕ НПУ. З 02 жовтня 2019 року його письмово попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією ДЗЕ НПУ відповідно до наказу Національної поліції України від 26 вересня 2019 року №959 «Про внесення змін до структури та штатів Національної поліції України» підставою якого стала постанова Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції». За час обчислення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції йому не було запропоновано переміщення на рівнозначну посаду або на посаду, нижчу ніж та, на якій він перебував, у структурному підрозділі, який виконує функції і повноваження ДЗЕ НПУ або в інших структурних підрозділах Національної поліції України, що, на його думку, є порушенням переважного права на залишення на службі поліції при реорганізації, передбаченого пунктом 6 статті 68 Закону України «Про національне поліцію».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

24 лютого 2020 року від ГУ МВС України в м. Києві надійшов відзив на позовну заяв у якому він, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що у період перед звільненням позивач проходив службу у ДЗЕ НПУ, відтак, з урахуванням здійснення процедури ліквідації вказаного органу, належним відповідачем у даному спорі є Ліквідаційна комісія ДЗЕ НПУ. Також, ГУ МВС України в м. Києві зазначило, що наказом ГУ МВС України в м. Києві від 12 лютого 2013 року №94 о/с ОСОБА_1 призначено оперуповноваженим відділу боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки управління державної служби боротьби з економічною злочинністю. Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 06 листопада 2015 року №1051 о/с ОСОБА_1 згідно з пунктами 9, 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року в запас Збройних сил за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації)). Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в м. Києві в травні 2016 року було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у кількості 25 діб за 2015 рік в сумі 2 750, 25 грн. Також, МВС України в м. Києві зазначило, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, передбачений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

24 лютого 2020 року від Національної поліції України надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено, що позивач проходив службу в поліції на посаді оперуповноваженого управління захисту економіки у місті Києві, яке є підпорядкованим ДЗЕ НПУ, який, у свою чергу, є окремою від Національної поліції України юридичною особою. Отже, Національна поліція України жодних дій відносно позивача не вчиняла та є неналежним відповідачем у даній справі.

28 лютого 2020 року від ГУ МВС України в Донецькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги в частині виплати компенсації за невикористані відпустки у період з 2011 по 2013 роки не визнаються управлінням у повному обсязі. ГУ МВС України в Донецькій області посилається на те, що наказом від 31 січня 2013 року №33 о/с з 01 лютого 2013 року ОСОБА_1 відряджено для подальшого проходження служби у розпорядження ГУ МВС України в м. Києві. Особова справа також була направлена за новим місцем служби вибулого. Крім того, відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31 грудня 2007 року №499 (у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) позивачу видано грошовий атестат про виплачені суми грошового забезпечення для пред`явлення за новим місцем служби.

17 березня 2020 року від Ліквідаційної комісії ДЗЕ НПУ надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивача було завчасно письмово попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією ДЗЕ НПУ. Також, згідно з вимогами законодавства та на виконання пункту 2.4 Плану заходів ДЗЕ НПУ подано до Печерської районної філії Київського міського центру зайнятості Державного центру зайнятості звітність «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці» за формою №4-ПН. Також, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не подавались рапорти про переведення до будь - якого із органів поліції і будь - який поліції не звертався із клопотанням про переведення до нього ОСОБА_1 , тоді як ДЗЕ НПУ був позбавлений можливості пропонувати позивачу будь - яку посаду, оскільки враховуючи ліквідацію, всі посади в ДЗЕ НПУ скорочені.

18 березня 2020 року позивач надав суду відповіді на відзиви відповідачів, у яких зазначив, що вимоги відзивів не визнає у повному обсязі.

Міністерство внутрішніх справ України, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, своїм правом не скористалось, відзиву на позовну заяву суду не надало.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

Відповідно до витягу з наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 31 січня 2013 року №33 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 відряджено для подальшого проходження служби у розпорядження ГУ МВС України в м. Києві. Підстава: лист ГУ МВС України в м. Києві від 24 січня 2013 року №1/506-105, рішення кадрової комісії ГУ МВС області від 16 жовтня 2012 року.

ОСОБА_1 відповідно до наказу ГУ МВС в м. Києві від 12 лютого 2013 року №94 о/с «Щодо особового складу», який прибув з ГУ МВС в Донецькій області, призначено на посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки управління державної служби боротьби з економічною злочинністю з 01 лютого 2013 року.

Згідно з наказом ГУ МВС в м. Києві від 06 листопада 2015 року №1051 о/с «Щодо особового складу», відповідно до пунктів 9, 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року в запас Збройних Сил за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації)), ОСОБА_1 звільнено з посади оперуповноваженого відділу протидії хабарництву та організованим формам злочинності у сфері економіки управління протидії злочинності у сфері економіки. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 року.

02 жовтня 2019 року, відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції», наказу Національної поліції України від 26 вересня 2019 року №959 «Про внесення змін до структури та штатів Національної поліції України», ОСОБА_1 письмово попереджено, що після закінчення двомісячного строку з моменту одержання попередження він підлягає звільненню зі служби в поліції згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

На підставі наказу ДЗЕ НПУ від 05 грудня 2019 року №411 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено з посади оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово - комунальному господарстві та сфері інфраструктури управління захисту економіки у м. Києві з 09 грудня 2019 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Підстава: рапорт ОСОБА_1. від 29 листопада 2019 року.

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до частини першої статті 47, частини першої статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону. Призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно з положеннями статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» . переміщення поліцейських здійснюється:

1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади:

для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби;

за ініціативою поліцейського;

у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації;

у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби);

за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії;

з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації;

у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;

3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський:

у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;

за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії;

через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей;

за ініціативою поліцейського;

як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;

4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Частинами восьмою та дев`ятою статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію» визначний порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації.

Так, відповідно до частин першої та другої вказаної статті Закону у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Згідно з пунктом 4 частин першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Частинами другою та третьою статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

З огляду на вище викладене, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Тобто, у разі скорочення штатів, особі, посада якої скорочується, повинно бути запропоновано рівнозначну посаду, а у разі її відсутності - іншу посаду відповідно до її кваліфікації та досвіду роботи. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення працівника у зв`язку зі скороченням штатів.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року у справі №804/3787/17 та Верховний Суд України у постанові від 19 січня 2016 року у справі №21-2225а15.

Таким чином, доводи відповідача про те, що відбулось скорочення всіх посад в Департаменті захисту економіки, тому у відповідача відсутнє зобов`язання по працевлаштуванню вивільненого працівника, є необґрунтованими, безпідставними та не узгоджуються з наведеними нормами Закону, оскільки переведення поліцейського повинно здійснюватися за його ініціативою або за ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

З урахуванням наведеного, після вручення персонального попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції відповідачу протягом двох місяців слід було вирішити питання щодо можливості призначення позивача на іншу посаду в поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Крім того, судом встановлено та не заперечується представником ДЗЕ НПУ, що відповідачем під час вирішення питання щодо звільнення позивача зі служби оцінка його кваліфікації та досягнень у службовій діяльності, з`ясування можливості подальшого проходження служби у поліції, з урахуванням його особистих якостей, досвіду роботи, не здійснювалися.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Як зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» від 26 травня 2010 року №753/11/13-10, розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади, суди повинні встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України.

Крім того згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При цьому будь-яких доказів неможливості переведення позивача в Національній поліції України на іншу роботу відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність дій Департаменту захисту економіки Національної поліції України, які полягали у тому, що позивачу не було запропоновано рівнозначну посаду, а у разі її відсутності - іншу посаду відповідно до його кваліфікації та досвіду роботи.

У той же час, матеріалами справи встановлено, що підставою для прийняття Департаментом захисту економіки Національної поліції України спірного наказу від 05 грудня 2019 року №411 о/с про звільнення ОСОБА_1 , виплату компенсації за невикористану відпустку, виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у поліції, слугував рапорт ОСОБА_1 від 29 листопада 2019 року.

Позивач, у своїх заявах до Голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України Лапка О.В. зазначав, що 29 листопада 2019 року за ініціативою керівництва Управління захисту економіки Департаменту захисту економіки Національної поліції України він був змушений написати рапорт, відповідно до форми і зразку який йому було надано, на звільнення з Національної поліції України. Також посилався на те, що власного бажання на написання такого рапорту у позивача не було.

Нормативно - правовим актом, який визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженопостановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 №114 (надалі - Положення №114).

Пунктом 8 Положення №114 визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров`я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв`язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації; за службовою невідповідністю; у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку; у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку) (пункт 62 Положення №114).

У силу підпункту «ж» пункту 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

У відповідності до пункту 68 Положення №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Зі змісту рапорту ОСОБА_1 від 29 листопада 2019 року вбачається, що у зв`язку з ліквідацією ДЗЕ НПУ згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції» позивач просить звільнити його зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 02 грудня 2019 року.

Враховуючи вище викладене, судом встановлено, що рапорт ОСОБА_1. містив усі необхідні реквізити, був належним чином розглянутий Департаментом захисту економіки, та за результатами його розгляду було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово - комунальному господарстві та сфері інфраструктури управління захисту економіки у м. Києві з 09 грудня 2019 року.

Крім того, згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

У той же час, жодних доказів на підтвердження того, що вказаний рапорт був написаний позивачем під тиском посадової особи Департаменту захисту економіки Національної поліції України, зокрема заяв про це до Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України, або інших правоохоронних органів, позивачем до суду не надано.

За таких обставин, наведені твердження позивача є необґрунтованими та матеріально не підтвердженими.

Таким чином, судом не встановлено підстав для визнання протиправним та скасування наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 05 грудня 2019 року №411 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , а тому і для задоволення позовних вимог у цій частині.

Разом з тим, відповідно до пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про поновлення його на посаді оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово - комунальному господарстві та сфері інфраструктури управління захисту економіки у м. Києві з 09 грудня 2019 року та стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача суми невиплаченого грошового забезпечення у розмірі 1 061, 42 грн, стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України компенсації за невикористані відпустки за 2016 - 2017 роки, стягнення з ГУ МВС України в Донецькій області компенсації за невикористані відпустки за 2011 - 2013 роки та стягнення з ГУ МВС України в м. Києві компенсації за невикористані відпустки за 2013 - 2015 роки, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 238 Кодексу законів про працю України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Також, статтею 92 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Відповідно до частин п`ятої, шостої та сьомої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році.

Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб.

Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Частинами восьмою, дев`ятою, десятою та одинадцятою статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, судом встановлено, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.

В наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

При цьому, з огляду на не врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі№826/8185/18 (№К/9901/19707/19).

При цьому, суд відхиляє посилання Департаменту захисту економіки Національної поліції України про те, що грошова компенсація при звільненні поліцейського виплачується лише за невикористану в році звільнення відпустку, а тому, правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористану ним відпустку за попередні роки, відсутні, оскільки відпустка за попередні роки зберігається за особою, що підтверджується наведеними вище доводами.

Відповідно до статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Частиною першою статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 05 грудня 2019 року №411 о/с вбачається, що станом на день звільнення ОСОБА_1 стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції складає 12 років 05 місяців 09 днів.

Крім того, позивачу належить до виплати компенсація за 8 діб щорічної чергової основної відпустки та 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році.

З довідки Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 10 березня 2020 року вбачається, що невикористана частина щорічної основної відпустки за 2015 рік складає 4 доби, за 2016 рік - 19 діб та 4 доби додаткової відпустки, за 2017 рік - 20 діб та 5 діб додаткової відпустки.

Згідно довідки ГУ МВС України в м. Києві від 20 лютого 2020 року №348 ОСОБА_1 у травні 2016 року було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у кількості 25 діб в сумі 2 750, 25 грн.

Також, з наданої Департаментом довідки від 04 березня 2020 року грошове забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 становить 13 110, 61 грн. Вказаний розмір грошового забезпечення сторонами не оспорюється.

З огляду на викладене, розмір одноразової грошової допомоги, що підлягав до виплати ОСОБА_1 становив 78 663, 66 грн. ((13 110, 61 х 50 %) х 12 = 78 663, 66 грн).

Разом з тим, розмір компенсації за невикористані відпустки становив:

1) у 2019 році - 6 555, 35 грн ((13 110, 61 / 30) х 15 = 6 555, 35);

2) у 2017 році - 10 925, 51 грн ((13 110, 61 / 30) х 25 = 10 925, 51);

3) у 2016 році - 10 051, 47 грн ((13 110, 61 / 30) х 23 = 10 051, 47);

4) у 2015 році - 1 748, 08 грн ((13 110, 61 / 30) х 4 = 1 748, 08).

Таким чином, Департамент повинен був виплатити ОСОБА_1 при звільненні одноразову грошову допомогу та компенсацію за невикористані у 2015 - 2019 роках відпустки у розмірі 107 944, 07 грн (78 663, 66 + 6 555, 35 грн + 10 925, 51 + 10 051, 47 + 1 748, 08).

Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що при звільненні йому було виплачено 87 917, 08 грн та вказана сума, на його думку, є неоспорюваною.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що Департаментом захисту економіки Національної поліції України при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані у відпустки не в повному обсязі, відтак, з урахуванням виплаченої позивачу суми, з Департаменту захисту економіки Національної поліції України підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 20 026, 99 грн (107 944, 07 - 87 917, 08).

У той же час, що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів компенсації за невикористані відпустки за 2011 - 2014 роки, то матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що у позивача є невикористані дні основних щорічних та додаткових відпусток за вказаний період, відтак, підстав для задоволення позовних вимог у цій частині судом не встановлено.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів коштів за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №127/12474/16-ц.

Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

З урахуванням наведеної правової позиції, а також обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині, шляхом зобов`язання Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 09 грудня 2019 року по день фактичної виплати заборгованості зі сплати одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані відпустки.

При цьому, суд зазначає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен бути встановлений відповідачем самостійно станом на день фактичної виплати заборгованості, з урахуванням положень Закону України «Про національну поліцію», Кодексу законів про працю України», Положення №114, Порядку №260 та Порядку №100.

Щодо вимог позивача про визнання бездіяльності відповідачів протиправною та зобов`язання виплатити ОСОБА_1 компенсацію за весь період служби у вихідні дні, святкові дні, у нічний та надурочний час, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 91 Закону України «Про Національну поліцію» особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських: 1) службу у святкові та вихідні дні; 2) службу позмінно; 3) службу з нерівномірним графіком; 4) службу в нічний час.

Розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції.

Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всіх поліцейських, крім залучених до виконання службових обов`язків.

Поліцейським, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку в порядку компенсації надається протягом двох наступних місяців.

Згідно з пунктом 21 Положення №114 для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

Пунктом 7 Порядку №260 передбачено, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що компенсація за весь період служби у вихідні дні, святкові дні, у нічний та надурочний час не підлягає виплаті у грошовому еквіваленті, оскільки на законодавчому рівні встановлено її компенсацію шляхом надання відповідного часу для відпочинку протягом двох наступних місяців. Відтак, вказана вимога позивача задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача до Ліквідаційної комісії ГУМВС України в місті Києві, Ліквідаційної комісії ГУМВС в Донецькій області, Національної поліції України та Міністерства внутрішніх справ, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Відповідно до частини третьої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер. Дії Державної фінансової інспекції у Вінницької області не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Крім того, станом на час звернення до суду перевірка фактично була проведена.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі №820/4285/17 (К/9901/3654/18).

Звертаючись до суду позивач оскаржує рішення та дії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, тому у обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, суд вважає, що порушення прав позивача з боку відповідачів - Ліквідаційної комісії ГУМВС України в місті Києві, Ліквідаційної комісії ГУМВС в Донецькій області, Національної поліції України та Міністерства внутрішніх справ не відбулося.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України, в особі Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 20 026, 99 грн.

3. Зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України, в особі Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 09 грудня 2019 року по день фактичної виплати заборгованості зі сплати одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані відпустки.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10)

Відповідач 2: Ліквідаційна комісія ГУМВС України в місті Києві (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15)

Відповідач 3: Ліквідаційна комісія ГУМВС України в Донецькій області (, адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 32)

Відповідач 4: Національна поліція України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10)

Відповідач 5: Міністерство внутрішніх справ України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10)