Справа № 640/880/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року м. Київ № 640/880/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С.,розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Антимонопольного комітету України
проскасування наказу №1162-ВК від 21.12.2018, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Антимонопольного комітету України (далі також - відповідач), в якому просила суд: визнати протиправним і скасувати наказ Антимонопольного комітету України від 21.12.2018 №1162-ВК про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту організаційної роботи Антимонопольного комітету України; поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту організаційної роботи Антимонопольного комітету України з 21.12.2018; стягнути з Антимонопольного комітету України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2019 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2019 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування позовних вимог позивачка стверджує про протиправність оскаржуваного наказу з огляду на порушення відповідачем процедури її звільнення, які полягають в тому, що звільнення відбулося під час її перебування у відпустці та її тимчасової непрацездатності. Крім того, відповідач при звільненні безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що позивачка в установленому порядку звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, яке стало підставою для прийняття оскаржуваного наказу. До того ж згаданим судовим рішенням на позивачку накладено лише штраф та не позбавлено права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позову, стверджуючи про його необґрунтованість, оскільки позивачку звільнено з державної служби на підставі пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з притягненням на підставі рішення суду до адміністративної відповідальності за пов`язане з корупцією правопорушення. Обов`язок відповідача здійснити таке звільнення у триденний строк з дня настання або встановлення факту притягнення її до такої адміністративної відповідальності визначений частиною другою статті 84 вищевказаного Закону.

Та обставина, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу позивачкою було подано до суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду про її притягнення до адміністративної відповідальності, жодним чином не вплинула на обов`язок відповідача звільнити позивачку з державної служби, оскільки, в свою чергу, ця обставина не вплинула на факт набрання законної сили цим судовим рішенням.

Спростовуючи доводи позивачки щодо протиправності оскаржуваного наказу у зв`язку з її звільненням в період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці, що є порушенням статті 40 Кодексу законів України, відповідач вказав на те, що в даному випадку вказана правова норма Кодексу законів про працю України не підлягає застосуванню, оскільки правовідносини щодо її звільнення з вищевикладеної підстави врегульовані актом спеціального адміністративного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка перебувала на державній службі, зокрема, відповідно до запису в її трудовій книжці з 01.08.2017 обіймала посаду директора Департаменту організаційної роботи Антимонопольного комітету України.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.10.2018 у справі №760/19942/18, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2018, ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-6 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700,00 грн.

Відповідно до мотивувальної частини цього судового рішення вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення полягало в тому, що вона в установленому порядку не повідомила Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни в її майновому стані, чим порушила встановлені частиною другою статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» вимоги щодо заходів здійснення фінансового контролю.

Відтак, згаданим судовим рішенням ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Ураховуючи наведене, наказом Антимонопольного комітету України від 21.12.2018 №1162-ВК звільнено ОСОБА_1 з посади директора Департаменту організаційної роботи з 21.12.2018 у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеження (пункт 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу»).

Не погоджуючись із таким наказом, позивачка звернулась до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Згідно з приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначені Законом України «Про державну службу».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 83 названого Закону державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону).

Пунктом 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Відповідно до частини другої цієї статті у випадках, зазначених у пунктах 1-4, 6 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею цього Закону.

За змістом статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» корупційним правопорушенням є діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність. Корупцією в розумінні вищевказаного Закону є використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей.

До суб`єктів, зазначених у частині першій статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», на яких поширюється дія цього Закону, віднесено, зокрема, державних службовців.

У главі 13-А Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) наведені адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією. Відповідно до статті 221 КУпАП органами (посадовими особами), уповноваженими розглядати справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, є судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів. Згідно зі статтею 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Так, відповідно до статті 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) виносить, зокрема, постанову про накладення адміністративного стягнення або про закриття справи. При цьому статтею 285 КУпАП встановлено, що постанова суду про накладення адміністративного стягнення за адміністративне корупційне правопорушення у триденний строк з дня набрання нею законної сили направляється відповідному органу державної влади, органу місцевого самоврядування, керівникові підприємства, установи чи організації, державному чи виборному органу, власнику юридичної особи або уповноваженому ним органу для вирішення питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, усунення її згідно із законодавством від виконання функцій держави, якщо інше не передбачено законом, а також усунення причин та умов, що сприяли вчиненню цього правопорушення.

Отже, вчинення державним службовцем адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою державним службовцем права на державну службу.

Водночас факт наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, породжує у суб`єкта призначення обов`язку у триденний строк з дня настання або встановлення такого факту, звільнити державного службовця з державної служби.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, факт притягнення її як державного службовця до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, позивачкою не заперечується.

При цьому, за висновком суду, позивачка помилково вважає, що сам факт наявності вищевказаного рішення не є підставою для її звільнення, оскільки цим судовим рішенням на неї лише накладено стягнення у виді штрафу, однак, не позбавлено права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування.

Таке помилкове твердження позивачки обґрунтовується застосуванням нею в обґрунтування позовних вимог пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» в редакції, яка набрала чинності 18.10.2019, тобто після її звільнення з державної служби. Однак, указана редакції зазначеної правової норми до спірних правовідносин не підлягає застосуванню.

Суд також критично сприймає доводи позивачки про протиправність її звільнення з державної служби, які вона обґрунтовує тим, що в день звільнення перебувала у відпустці та хворіла, про що повідомила відповідача, оскільки частиною третьою статті 40 Кодексу законів про працю України заборонено звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідач обставини щодо перебування ОСОБА_1 у відпустці та наявність у неї інформації про її тимчасову непрацездатність не заперечував.

При цьому суд погоджується з відповідачем, що вказані обставини не впливають на правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивачки з наступних підстав.

За загальним правилом правовідносини, пов`язані з проходженням державної служби врегульовуються актами адміністративного законодавства, яке врегульовує порядок проходження державної служби. Норми Кодексу законів про працю України застосовуються до цих правовідносин субсидіарно, тобто у разі відсутності правового регулювання певних питань законодавством про державну службу.

Частиною другою статті 84 Закону України «Про державну службу» врегульовано питання звільнення державного службовця, зокрема, у разі встановлення факту наявності набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за пов`язане з корупцією правопорушення. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення зазначеного факту. Жодних виключень щодо часу звільнення державного службовця, в тому числі залежно від факту його перебування у відпустці чи хвороби, вказана правова норма не містить.

До того ж стаття 40 Кодексу законів про працю України врегульовує питання звільнення працівника з ініціативи власника, тоді як стаття 84 Закону України «Про державну службу» містить інші, відмінні від вищевказаних підстав, підстави для звільнення державного службовця.

Ураховуючи викладене, норми частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України при вирішенні даної справи не підлягають застосуванню судом.

Постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 22.10.2018 у справі №760/19942/18 з відміткою про набрання нею законної сили 16.11.2018 надійшла до Антимонопольного комітету України разом із супровідним листом Солом`янського районного суду м. Києва від 10.12.2018 №760/19942/18/74145/2018 19.12.2018, що підтверджується відміткою канцелярії на цьому листі.

Таким чином, відповідач у межах визначеного законодавством триденного строку 21.12.2018 прийняв оскаржуваний наказ про звільнення позивачки з державної служби.

Не заслуговує на увагу суду твердження позивачки про те, що станом на час її звернення до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 22.10.2018 у справі №760/19942/18 відповідач не повинен був приймати оскаржуваний наказ про її звільнення. За висновком суду зазначена обставина не перешкоджала відповідачу звільнити ОСОБА_1 , оскільки не впливала на факт набрання цим судовим рішенням законної сили.

Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги в цілому є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур