Справа № 420/7007/19
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/7007/19
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2019р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до в/ч НОМЕР_1 , в якій просив:

- визнати протиправними дії щодо відмови у донарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 29 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40% грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ за №889 від 22.09.2010р., з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді заступника начальника відділу військової інспекції безпеки дорожнього руху - голови військової кваліфікаційної комісії в/ч НОМЕР_1 . Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) за №913 від 25.12.2013р. ОСОБА_1 звільнено у запас за п."б" ч.6 ст.26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я), та Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №17 від 29.01.2014р. виключено його зі списків особового складу частини. При виключенні зі списків особового складу частини позивачу нараховано, та виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Позивач вважає такі дії протиправними та незаконними, у зв`язку із чим звернувся в суд із відповідним позовом.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019р. позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у донарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 29 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ від 22.09.2010р. № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в/ч НОМЕР_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не включено позивачу додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою КМУ за №889 від 22.09.2010р., до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з підстав вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України за №260 від 11.06.2008р., оскільки при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не підзаконні нормативно-правові акти, які звужують поняття грошового забезпечення, та суперечать вимогам закону.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України на посаді заступника начальника відділу військової інспекції безпеки дорожнього руху - голови військової кваліфікаційної комісії.

У грудні 2013р. наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) за №913 від 25.12.2013р. ОСОБА_1 звільнено зі служби у Збройних Силах України у запас за п."б" (за станом здоров`я) ч.6 ст.26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", виключено зі списків особового складу частини і направлено для зарахування на військовий облік до Малиновського РВК м.Одеса. Також, при звільненні виплачено щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 90% місячного грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу за період з 1 по 29 січня 2014р., щомісячну додаткову грошову винагороду відповідно постанови КМУ за №161 від 13.03.2013р. за 29 діб січня 2014р. у розмірі 40% місячного грошового забезпечення. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженої наказом МОУ від 11.06.2008р. №260, не позивачем не отримано. Виплачено одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови КМУ за №393 від 17.07.1992р. за 29 календарних років в сумі 63 336грн..

У вересні 2019р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до командира в/ч НОМЕР_1 про донарахування та виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної грошової винагороди.

Проте, листом відповідача від 2.10.2019р. за №5631/ЮК ОСОБА_1 було повідомлено, що включити в розмір місячного грошового забезпечення, з якого йому нарахована та виплачена грошова допомога у разі звільнення, помісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 40% немає підстав, оскільки винагороди не включаються до складу місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога.

Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій військової частини, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність, судова колегія виходить з наступного.

Згідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, п.1 ч.3 ст.2 та ч.1 ст.7 КАС України, суд при вирішенні справи має керуватися принципом законності, відповідно до якого має перевіряти чи діяли органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" за №2232-XII від 25.03.1992р. (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України: "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за №2011-XII від 20.12.1991р. (надалі - Закон №2011-XII).

Положеннями ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Також, п.1 постанови КМУ від 7.11.2007р. №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Як встановлено судом першої інстанції та неоскаржується відповідачем, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби отримував щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 40% місячного забезпечення.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, що військовою частиною було відмовлено у включенні вказаної допомоги до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні із посиланням на норми Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка затверджена наказом Міністра оборони України за №260 від 11.06.2008р. (чинною на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Інструкція №260).

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що застосовуючи Інструкцію №260 як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру, склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, необхідно враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Виходячи з положень ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, судова колегія зазначає, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі за №522/2738/17. Приймаючи постанову від 6 лютого 2019р. у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.2,3 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, судова колегія зазначає, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як до обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні, крім зазначеного, вирішила за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові цього суду від 10 березня 2015р. (справа №21-70а15).

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 травня 2019р. у справі за №826/11679/17, від 8 серпня 2019р. у справі за №802/955/17-а, від 19 лютого 2020р. у справі за №822/2741/17.

Вираховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 40% грошового забезпечення, що передбачена Постановою №889.

Також, судова колегія вважає необґрунтованими посилання апеляційної скарги на те, що зазначена винагорода має тимчасовий характер, оскільки відповідачем не було спростовано того, що перед звільненням позивача додаткова грошова винагорода у розмірі 40% грошового забезпечення, на підставі Постанови №889, нараховувалась і виплачувалась ОСОБА_1 щомісяця, а тому підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду, то колегія суддів вказує на їх необґрунтованість, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції, слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над іншими висновками колегій судів касаційної інстанції.

Доводи про пропуск позивачем строку звернення до суду також є безпідставними, оскільки аналіз змісту ч.2 ст.233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 13 березня 2019р. по справі за №807/363/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311, 315, 316, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий: Ю.М.Градовський

Судді: А.В.Крусян

О.В.Яковлєв