Справа № 520/3290/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

09.04.2020 р. справа №520/3290/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 11.03.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 12.03.2020 р. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 30.03.2020 р.

ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, опікун, законний представник) в інтересах недієздатної ОСОБА_2 (далі за текстом позивач, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявила вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії у разі втрати годувальника; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області поновити та здійснити виплату ОСОБА_2 усієї суми пенсії у разі втрати годувальника з березня 2016 року; 3) допущення до негайного виконання рішення суду щодо зобов`язання перерахування та виплати всієї суми пенсії у разі втрати годувальника; 4) зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області протягом тридцяти днів з моменту ухвалення рішення у справі подати до суду звіт про виконання його рішення.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що має право на одержання виплат за раніше призначеною пенсією у разі втрати годувальника у повному обсязі, але внаслідок вчинення ГУПФУ протиправного діяння коштів за пенсією за період з березня 2016 р. не одержує.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що припинення виплат за пенсією обумовлено об`єктивними чинниками, а саме: відсутністю необхідних доказів постійного проживання пенсіонера на території України, де безперешкодно функціонують органи державної влади України.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, відповідно до довідки МСЕК серії 10ААА №793902 від 04.08.2011 р. є особою з інвалідністю з дитинства 1 групи А.

Рішенням суду від 26.10.2005р. ОСОБА_1 як матір дитини визнано опікуном позивача у зв`язку із недієздатністю останньої.

Заявник є отримувачем пенсії, призначеної позивачу у зв`язку із втратою годувальника у порядку Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Первинно заявник знаходився на обліку в УПФУ в Ленінському районі м. Луганська.

Відповідно до довідок від 28.11.2014 р. позивач та опікун позивача набули правого статусу внутрішньо переміщених осіб з фактичним місцем проживання у Харківській області.

01.12.2014 р. заявник звернувся до УПФУ в Жовтневому районі м. Харкова з приводу витребування матеріалів пенсійної справи з пенсійного органу попереднього обліку.

За розпорядженням УПФУ в Жовтневому районі м. Харкова від 08.12.2014р. заявник взятий на облік у даному пенсійному органі, виплату пенсії було призначено з 01.08.2014 р.

Після 01.03.2016р. нарахування та виплата пенсії заявникові не проводилися у зв`язку з одержанням інформації стосовно тривалої (понад 60 днів) відсутності громадянина за фактичним місцем перебування/проживання внутрішньо переміщеної особи.

Рішень про припинення виплати пенсії або рішень про скасування раніше призначеної пенсії до матеріалів справи не подано, на існування таких рішень адміністративний орган у відзиві не посилається.

Відомостей про звернення заявника до пенсійного органу з приводу з`ясування причини припинення одержання виплат за пенсією та поновлення таких виплат до справи не подано.

При цьому, суд зважає, що ГУ ПФУ в Харківській області до моменту настання події припинення райОУПФУ у якості юридичної особи публічного права взагалі не було учасником спірних правовідносин, жодних управлінських діянь не вчиняло, адміністративних рішень не приймало.

Таким чином, діяння з невиплати пенсії після видання розпорядження про її призначення було вчинено УПФУ у Жовтневому районі м. Харкова, а не ГУ ПФУ в Харківській області, що виключає існування протиправності в діяннях Головного управління.

Вважаючи неправомірним діяння пенсійного органу з приводу невиплати пенсії за період з березня 2016р., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, котрі склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Випадки припинення виплат за пенсією викладені у ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де передбачено, що підставою для припинення виплат є рішення суду або рішення тероргану ПФУ, а приводом для прийняття такого рішення: призначення пенсії за недостовірними документами; подія смерті особи; подія неотримання пенсії протягом 6 місяців підряд; інші випадки згідно з законом.

Водночас із цим, суд зауважує, що іншого закону з питання визначення таких приводів відносно даного спору не існує.

Правовий висновок відносно застосування ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" міститься у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. по справі №805/402/18 (провадження Пз/9901/20/18) і полягає у тому, що за відсутності визначених законом підстав виплати за пенсією не можуть бути припинені.

У ході розгляду спору судом достеменно встановлено, що у спірних правовідносинах відсутні визначені ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і приводи, і підстави для припинення виплати пенсії.

Доказів утрати заявником права на пенсійне забезпечення у розумінні ст.27 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування до матеріалів справи не подано.

Тому вирішуючи спір, суд наголошує, що норми будь-яких підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанов КМУ, на які посилається відповідач, не можуть змінювати приписів закону України.

Додатково суд зважає також і на приписи ст.27 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, де указано, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Існування у справі цих обставин судом не виявлено.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що саме відповідач не приймав рішень та не вчиняв діянь з приводу припинення виплат пенсії заявникові, адже на момент настання події припинення виплат заявник знаходився на обліку не в Головному управлінні, а в окремому самостійному та незалежному адміністративному органі - УПФУ в Жовтневому районі м. Харкова.

Після прийняття УПФУ в Жовтневому районі м. Харкова рішення про призначення пенсії заявникові виплати за пенсією також мали проводитись не Головним управлінням, а саме цим райОУПФУ, котре мало статус юридичної особи публічного права.

Отже, відсутні підстави для визнання протиправними дій Головного управління з приводу припинення виплати пенсії.

Водночас із цим, суд ураховує, що оскільки визнання діяння владного суб`єкта протиправним об`єктивно не здатне у даному конкретному випадку забезпечити неминуче, ефективне та дієве поновлення суб`єктивного права особи на одержання у власність коштів як виплат за пенсією, то суд вважає за необхідне обтяжити владного суб`єкта обов`язком провести платежі за невиплаченою пенсією саме на підставі даного рішення суду.

При цьому, суд зауважує, що національний закон України не урегульовує того питання, яким саме територіальним органом ПФУ мають бути проведені платежі із виплати пенсіонерові пенсії за минулий період часу, а саме: тим органом, де пенсіонер знаходився на обліку у минулому чи тим органом, де пенсіонер знаходиться на обліку наразі.

Тому, розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Відтак, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли платежі мають бути проведені тим територіальним органом ПФУ, де заявник знаходиться на обліку наразі.

Доводи пенсійного органу про те, що на обліку в ГУПФУ в Харківській області знаходиться не сам позивач, а опікун позивача, і рахунок для виплати пенсії відкрито на ім`я не позивача, а опікуна позивача, визнаються судом юридично неспроможними, позаяк у даному конкретному випадку опікун діє від імені позивача як матір від імені дитини.

Відтак, ця обставина не є перешкодою для проведення виплат пенсії на користь позивача у межах юридичного інституту представництва.

Розглядаючи справу, суд вважає, що положення ст.382 КАС України в частині обтяження учасника справи обов`язком подати звіт про виконання рішення суду (безвідносно до події одержання позивачем виконавчого листа та стану виконавчого провадження) не повністю узгоджуються з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», який за загальним правилом вимагає одержання позивачем виконавчого листа та подання цього документа до державного виконавця (приватного виконавця).

Тому випадок застосування судом згаданого вище правового механізму слід вважати виключенням із загального правила, котрий повинен мати вагомі причини.

Судом з матеріалів справи існування таких причини не виявлено.

Отже, з приєднаних до справи документів суд не знаходить підстав для застосування ч.1 ст. 382 КАС України.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити ОСОБА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахування і виплату пенсії у разі втрати годувальника за період з 01.03.2016р. і допустити негайне виконання у межах платежу за один місяць.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.