Справа № 120/4273/19-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4273/19-а Головуючий у 1-й інстанції: Дончик Віталій Володимирович

Суддя-доповідач: Охрімчук І.Г.

09 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Мацького Є.М. Капустинського М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року (повний текст ухвали складено 13.01.2020 року, м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.12.2019 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу у 10-денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, шляхом:

- надання суду власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав;

- надання суду заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

08.01.2020 року на адресу суду надійшла заява позивача, якою він підтверджує, що ним не подано іншого позову (позовів) до Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Водночас, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якої вказав, що з метою повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, він звернувся до відповідача у лютому 2019 року про внесення подання до Управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці про відшкодування коштів. Листом від 13.02.2019 року відповідач повідомив, що таке подання до Управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці направлятись не буде. Також вказав, що бездіяльність пенсійного фонду після отримання даного листа ним не оскаржувалась.

На переконання позивача, він не пропустив строк звернення до суду, оскільки оскаржує бездіяльність пенсійного фонду після отримання відмови на його повторне звернення, викладеної відповідачем у листі від 29.10.2019 року. Також зазначив, що така бездіяльність відповідача є триваючою і не може обмежуватися шестимісячним строком звернення до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що чинним законодавством не встановлений строк для повернення відповідними державними органами надмірно сплаченого судового збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу вперше придбаного нерухомого майна. Тому, позивач вважає, що може в будь-який час звернутися навіть після отриманої, відмови до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з вимогою щодо направлення подання до Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниця Вінницької області про повернення коштів. Позивач вважає, що не вважає, що пропустив строку звернення до суду, оскільки оскаржує бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці після отриманої відмови у задоволенні повторного звернення, викладеної відповідачем у листі від 29.10.2019 року. Крім того, зауважив, що бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці є триваючою та не може обмежуватися 6-місячним строком звернення до суду. Отже, ухвала суду першої інстанції від 13.01.2020 року постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2020 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2020 року заяву судді Смілянця Е.С. про самовідвід у справі №120/4273/19-а - задоволено. Відведено суддю Смілянця Е.С. від розгляду адміністративної справи №120/4273/19-а. Справу передано до відділу надання інформаційних послуг, руху адміністративних справ та діловодства суду для заміни члена колегії у даній справі. Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2020 року визначено склад колегії суддів у складі: суддя-доповідач Охрімчук І. Г., судді Капустинський М. М., Мацький Є. М.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2020 року розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в приміщенні Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Відповідач, надіслав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зауважив, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає ухвалу суду першої інстанції від 13.01.2020 року правомірною та такою, що не підлягає скасуванню. Крім того, зазначив, що з листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 29.10.2018 року 36150/10-1-50/05 позивач дізнався про порушення свої прав з аналогічної відповіді управління Пенсійного фонду України у м. Вінниця на звернення позивача від 29.12.2018 року, викладену у листі №581/11-32-1/07 від 13.02.2019 року. При цьому, в поданій заяві про поновлення строку звернення до суду, позивач не надав поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду від 13.01.2020 без змін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати незаконною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці щодо не направлення до Управління Державної казначейської служби України в м.Вінниці Вінницької області подання про повернення йому суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна.

При цьому, з відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 29.10.2019 року №6150/10-1-50/05 на звернення позивача щодо повернення сплаченої суми на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна в розмірі 1% від його вартості, вбачається, що аналогічна відповідь на звернення позивача від 29.12.2018 року була надіслана управлінням Пенсійного фонду України в м.Вінниця за №582/11-32-1/07 від 13.02.2019 року, до суду позивач звернувся 18.12.2019 року.

Ухвалою суду першої інстанції від 13.01.2020 року позовну заяву повернуто особі, яка її подала.

Вважаючи, що ухвалу суду першої інстанції прийнято з порушенням вимог процесуального законодавства, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву дійшов висновку, що позивачем не наведено обґрунтованих підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, а отже, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин та беручи до уваги те, що позивачем не наведено інших причин поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду та, як наслідок повернення позовної заяви позивачу.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду попередньої інстанції та вважає їх поспішними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Згідно з частинами першою - другою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З матеріалів справи слідує, що 18.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії. Ухвалою суду першої інстанції від 23.12.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії залишено без руху. Надано позивачу 10-денний строк, з дня вручення копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, шляхом: надання суду власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, надання суду заяви про поновлення строків звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

08.01.2020 року на виконання вимог вказаної ухвали, позивач надіслав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви. Заява мотивована тим, що з метою повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, він звернувся до відповідача у лютому 2019 року про внесення подання до Управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці про відшкодування коштів. Листом від 13.02.2019 року відповідач повідомив, що таке подання до Управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці направлятись не буде.

Позивач переконаний у тому, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки оскаржує бездіяльність пенсійного фонду після отримання відмови на його повторне звернення, викладеної відповідачем у листі від 29.10.2019 року. Окрім того, зазначив, що така бездіяльність відповідача є триваючою і не може обмежуватися шестимісячним строком звернення до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам у справі, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до ч.1, 2 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Статтею 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. У свою чергу, перебіг процесуального строку, згідно з приписами ст.120 КАС України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, останнім же днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день.

Відповідно до абз.1 ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, - день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників процесу та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій. Інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, позивач наголошував на тому, що з метою повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, він звернувся до відповідача у лютому 2019 року про внесення подання до Управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці про відшкодування коштів. Листом від 13.02.2019 року відповідач повідомив, що таке подання до Управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці направлятись не буде. Між тим, вказав, що бездіяльність пенсійного фонду після отримання даного листа ним не оскаржувалась. Позивач вважає, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки оскаржує бездіяльність пенсійного фонду після отримання відмови на його повторне звернення, викладеної відповідачем у листі від 29.10.2019 року. Окрім того, зазначив, що така бездіяльність відповідача є триваючою і не може обмежуватися шестимісячним строком звернення до суду.

Колегія суддів частково погоджується з доводами позивача та з мотивами суду першої інстанції щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду і зазначає, що в даному випадку, суд першої інстанції не повно, не всебічно перевірив обставини, які існували у позивача в період з 13.02.2019 року (отримання листа відповідача) до часу звернення його до суду за захистом порушеного права і які могли бути перешкодою для звернення до суду у строк визначений КАС України.

Варто зауважити, що суд першої інстанції не з`ясував зазначені обставини та прийшов до передчасного висновку щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду за захистом порушеного права позивача. При цьому, слід звернути увагу на те, що суд першої інстанції не надав можливості позивачу висловити свою позицію щодо причин пропуску строку звернення до суду у цей період.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач переконаний у тому, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки оскаржує бездіяльність пенсійного фонду після отримання відмови на його повторне звернення, викладеної відповідачем у листі від 29.10.2019 року. Окрім того, зазначив, що така бездіяльність відповідача є триваючою і не може обмежуватися шестимісячним строком звернення до суду. При цьому, суд першої інстанції також мав надати позивачу можливість висловити свою позицію щодо даних обставин та можливість підтвердити їх відповідними доводами, доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу є передчасним та необґрунтованим.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.1997 №4 75/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Відтак, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, оскільки винесена з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 09 квітня 2020 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Мацький Є.М. Капустинський М.М.