Справа № 520/837/2020
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 р. справа № 520/837/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області,

Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ

України у Харківській області,

за участю

третіх осіб - Харківського національного університету внутрішніх справ,

Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) 22.01.2020 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту відповідач-1, ГУ НП в Харківській області), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області (далі по тексту відповідач-2, Ліквідаційна комісія ГУ МВС України), за участю третіх осіб - Харківського національного університету внутрішніх справ, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить:

- визнати дії ГУ НП України в Харківській області щодо обчислення стажу служби в 24 роки 07 місяців 16 днів протиправними;

- зобов`язати ГУ НП в Харківській області визначити стаж ОСОБА_1 в 25 років 11 днів та внести відповідні зміни до наказу про звільнення ОСОБА_1 від 21.08.2019 №304 о/с, виклавши абзац щодо стажу роботи ОСОБА_1 роботи наступним чином: «Стаж служби в поліції на день звільнення для встановлення поліцейському надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки складає 25 років 00 місяців 11 днів, у календарному обчисленні складає 25 років 00 місяців 11 днів, для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає 03 роки 09 місяців 14 днів, час навчання не має, у пільговому обчисленні (без урахування в календарному обчислені) складає не має. Вислуга років для призначення пенсії складає 25 років 00 місяців 11 днів».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що проходила службу в органах внутрішніх справ та після ліквідації міліції виявила бажання продовжувати службу у рядах Національної поліції, зокрема шляхом переводу до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі по тексту ХНУВС) на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету №1 з 07.11.2015. З 01.04.2016 позивач прийнята на службу до Національної поліції з присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції». Позивач вказала, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до стажу служби у поліції період роботи з 07.11.2015 по 31.03.2016 у ХНУВС, оскільки, як вважає відповідач, у зазначений період позивач не працювала у лавах поліції. Позивач стверджує, що оскільки вона з 07.11.2015 набула статусу поліцейського відрядженого до навчального закладу із залишенням на службі, а ХНУВС входить до сфери управління МВС України, то вона має право на зарахування до стажу служби роботу у вказаному вищому навчальному закладі з 07.11.2015 по 31.03.2016. На думку позивача, визначення її стажу служби в поліції як 24 роки 07 місяці 16 днів здійснено із порушенням чинного законодавства.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі №520/837/2020.

Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем-1 04.02.2020 до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що у наказі про звільнення з поліції не може визначатися стаж служби в ОВС України. Крім того зазначив, що спірний період роботи позивача у навчальному закладі (ХНУВС) на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету №1, не може бути зарахований до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки та обрахування у календарному обчислені, та як не відповідає видам визначеним у частині другій статті 78 Закону України «Про Національну поліцію».

Вказує, що ГУ НП в Харківській області, зазначивши у спірному наказі стаж служби в поліції на день звільнення для встановлення позивачу надбавки за вислугу років 24 роки 07 місяців 16 днів діяло відповідно пункту 10 розділу ІІІ наказу «Про затвердження Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції» від 23.11.2016 №1235, пункту «б» статті 1-2, пунктів «а-й» частини 1 статті 17, частини другої статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ. На думку відповідача, позивач наказом ХНУВС від 04.04.2016 №84 о/с прийнята на службу у органи національної поліції з 01.04.2016 з присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції», а тому, на думку відповідача, саме з цього часу слід обчислювати стаж служби в поліції.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ з 10.08.1994 по 06.11.2015, що підтверджується розрахунком вислуги років позивача.

Як вбачається із записів трудової книжки позивача АВ НОМЕР_1 позивач з 10.08.1994 прийнята на службу в органи внутрішніх справ відповідно до наказу ХІВС від 10.08.1994 №99 о/с.

У зв`язку з реформуванням системи МВС та прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» з 06.11.2015 позивач звільнена у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим, начальницьким складом органів внутрішніх справ наказом ХНУВС.

З копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 встановлено, що з 07.11.2015 позивача призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету №1 ХНУВС.

Позивач з 01.04.2016 прийнята на службу в поліцію із набуттям статусу поліцейських, відряджених до навчального закладу та прийнята на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету №1 ХНУВС з присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції» відповідно до наказу ХНУВС від 04.04.2016 №84 о/с, що підтверджується розрахунком вислуги років позивача.

У подальшому, 01.05.2019 позивач призначена на посаду начальника сектору дільничих офіцерів поліції відділу превенції патрульної поліції Московського відділу поліції ГУ НП в Харківській області відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 11.06.2019 №168 о/с, що встановлено судом з розрахунку вислуги років позивача.

Позивача з 21.08.2019 звільнено зі служби з Національної поліції згідно наказу ГУ НП в Харківській області за пунктом 2 частиною першою статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію», що підтверджується копією витягу із наказу ГУ НП в Харківській області від 21.08.2019 №304 о/с.

Стаж служби у поліції на день звільнення для встановлення позивачу надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки складає 24 роки 07 місяців 16 днів, у календарному обчисленні складає 24 роки 07 місяців 16 днів; для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає 03 роки 04 місяці 20 днів; час навчання не має, у пільговому обчисленні не має.

Вислуга років для призначення пенсії складає 24 роки 07 місяців 16 днів.

Не погодившись з розрахунком вислуги років, складеним ГУ НП в Харківській області, від 27.08.2019 позивач листом у виді звернення звернулася до відповідача, в якому просила зарахувати період роботи у ХНУВС з 07.11.2015 по 31.03.2016 (включно) до стажу вислуги років для нарахування пенсії та отримання статусу «ветерана поліції».

Листом ГУ НП в Харківській області від 26.12.2019 №С-1362/119-12/01-2019 позивачу відмовлено у зарахуванні спірного періоду. Відмова вмотивована тим, що після звільнення 06.11.2015 зі служби ОВС позивач не залишилася працювати у ХНУВС на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неврахування до стажу служби період роботи у навчальному закладі з 07.11.2015 по 31.03.2016, позивач звернулася до суду, за захистом свого порушеного права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Законами України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-ХІІ (далі по тексту - Закон України №565-ХІІ) та «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIІI (далі по тексту Закон України №580-VIІI), а також Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі по тексту - Положення).

Статтею 18 Закону України №565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби у міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На час розгляду даної адміністративної справи Закон України №565-ХІІ втратив чинність, у зв`язку з набранням чинності законної сили Законом України №580-VIІI.

Так, відповідно до статті 1 Закону України №580-VIІI національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №580-VIІI він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України №580-VIІI встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Порядок призначення на посади поліцейських працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, визначений у пункті 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №580-УІІІ.

Так, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування нього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі (підпункту г); у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації (підпункту з).

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» набрав чинності 28.12.2015 відповідно до абзацу 3 частини третьої Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що працівники міліції, які станом на 06.11.2015 працювали у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, і виявили бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, можуть бути прийняті на службу до Національної поліції за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України «Про Національну поліцію», шляхом видання керівниками цих навчальних закладів (а стосовно керівників таких закладів - Міністром внутрішніх справ України) наказів про призначення на відповідні посади, що заміщуються поліцейськими. Зазначені особи набувають статусу поліцейських, відряджених до таких навчальних закладів із залишенням на службі в Національній поліції, і проходять службу в Національній поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію».

З правового аналізу викладених законодавчих норм вбачається, що працівник набуває статусу поліцейського, відрядженого до відповідного навчального закладу та залишається на службі в Національній поліції за умови, що станом на 06.11.2015 така особа працювала у вищому навчальному закладі, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та виявила бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України «Про Національну поліцію».

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 11.07.2018 у справі №804/157/17.

Указом Президента України №691/2015 від 09.12.2015 визначено перелік посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в органах, установах та організаціях. У цьому переліку наявні, зокрема, вищі учбові заклади, що належать до сфери управління МВС України.

Так, засновником та органом управління Харківського національного університету внутрішніх справ є МВС України, а університет знаходиться у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується статутом Харківського національного університету внутрішніх справ, затвердженого Наказом МВС України від 15.05.2012 №429. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано.

Відповідно до записів у послужному списку позивача, з 06.11.2015 позивач згідно пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС звільнена у запас Збройних сил за п. 64 «з», у зв`язку з переходом у встановленому законом порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

При цьому, 07.11.2015 позивач у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» та з метою залишення на службі в Національній поліції реалізувала своє право та звернулася до Харківського національного університету внутрішніх справ із заявою про призначення на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ.

Відповідно до запису у послужному списку, позивача 07.11.2015 призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ відповідно до наказу ХНУВС від 11.12.2015 №223 о/с.

Враховуючи те, що позивач станом на 06.11.2015 працювала у вищому навчальному закладі, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та, виявивши бажання проходити в подальшому службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, у законодавчо встановлений строк реалізувала своє право та подала заяву про перехід у встановленому законом порядку на роботу до навчального закладу, який належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, в результаті чого позивача було призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ за переведенням, суд доходить висновків, що позивач набула статусу поліцейського, відрядженого до відповідного навчального закладу та залишилась на службі в Національній поліції, а тому до стажу роботи позивача, як поліцейського, слід також зарахувати період роботи у ХНУВС з 07.11.2015 по 31.03.2016.

Окрім того, як вбачається із запису в послужному списку позивача (особовий номер №0146583), відповідно до частини 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» період роботи на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ з 07.11.2015 по 31.03.2016 підлягає зарахуванню до вислуги років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу ОВС», а тому на позивача розповсюджуються положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Вирішуючи справу по суті, суд також враховує, що відповідно до правової позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при вивільненні працівників міліції (зокрема, створення територіальних органів впродовж місяця, з дня набрання чинності згаданим Законом), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

У іншому випадку, що має місце у спірних правовідносинах, держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна 17.07.1997 прийняла Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» за №475/97-ВР.

Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Верховна Рада України 23.02.2006 прийняла Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Згідно з цим законом, при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Дане положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України «Про міжнародні договори та угоди».

Таким чином, норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини повинні застосовуватися національними судами, так само, як внутрішнє законодавство, і як норми прямої дії.

Частиною 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, у справі «Будченко проти України» у своїх зауваженнях заявник доводив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція «майна» не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (див. рішення у справі «Ганс-Адам II проти Німеччини». Суд нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. У цій справі заявник працював у гірничій промисловості приблизно тринадцять років. Чинне на час подій законодавство звільняло його від оплати за спожиту електроенергію та природний газ. Суд зазначає, що право заявника на таке звільнення було підтверджено національними органами влади та, зокрема, національними судами. Отже, заявник мав визнаний майновий інтерес за статтею 1 Першого протоколу. Суд також зазначав, що, тим не менш, у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення, а це становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії»). Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії (№ 1)».

У справі «Кечко проти України» Суд зауважив, що скарга заявника до національних органів влади щодо періоду між 1 січня та 23 червня 1999 року базувалась на спеціальних та чинних на той період часу положеннях національного законодавства. Надбавка до заробітної плати повинна була бути виплаченою відповідно до єдиної об`єктивної умови - період часу, протягом якого заявник працював вчителем. Оскільки заявником була дотримана умова 10-річного стажу, то можна сказати, що він має якщо не право, то законні сподівання на отримання зазначених коштів.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Суд, який є керівним у інтерпретації закону, відповідно до обставин справи з`ясував, що скарги мають бути розглянуті відповідно до 1 статті першого Протоколу, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Окремо посилаючись на виплати соціальної допомоги, стаття 1 першого Протоколу не обмежує держав-учасників щодо наявності або конкретної форми схеми соціального захисту, або вибору типу чи розміру пільг, що надаються за цими схемами. Однак, якщо у державі - учаснику існує законодавство, що передбачає виплати у вигляді пільг на соціальне забезпечення, незважаючи на те, чи виплачуються такі пільги за певних умов або у вигляді попередніх виплат, таке законодавство має розглядатись як таке, що формує майнове право, яке гарантується статтею 1 першого протоколу для осіб, які задовольняють його вимоги. Суд визначив, що заяву заявників із вимогою виплати доплати до пенсії, яку не оскаржує відповідач, необхідно розглядати у рамках 1 статті першого протоколу. Доплата до пенсії у даному випадку може розглядатись як «майно» у розумінні відповідного положення Протоколу. Питанням залишається той факт чи заяви заявників стосовно того, що вони мають право на відповідний розмір доплати складають право власності у розумінні даного положення, і якщо так, то чи порушує невиплата доплати право власності заявників.

Водночас, Суд нагадав, що за певних обставин «законні очікування» стосовно отримання «власності» можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантовано, можна вважати як таку, яка має "законні очікування", якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування (див. Копецьки проти Словаччини). Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами (див. Анхойзер-Буш Інк проти Португалії). Суд також відзначив, що перша і найбільш важлива вимога 1 статті першого Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним, і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

Враховуючи зазначене, суд доходить висновків, що в розумінні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції майнові права позивача перебувають у безпосередній залежності від обсягу зарахованого стажу, а тому позивачем при подальшому перебуванні на службі в Національній поліції шляхом відрядження у вищий навчальний заклад, який знаходиться у сфері управління МВС України, після звільнення зі служби в Національній поліції, мала сподівання на врахування в стаж безперервної служби в поліції період роботи у такому вищому навчальному закладі, що, в свою чергу може вплинути на рівень підтримання певного державного соціального забезпечення.

Водночас, суд враховує, що згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи зазначені норми права та необхідність обрання найбільш ефективного та співмірного способу відновлення порушення прав та законних інтересів позивача, суд приходить до висновків, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області зарахувати позивачу в стаж безперервної служби в поліції період з 07.11.2015 по 31.03.2016.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ГУ НП в Харківській області внести зміни до наказу ГУ НП в Харківській області від 21.08.2019 №304 о/с в частині визначення стажу, суд зазначає наступне.

Відповідачем-1 18.03.2020 через канцелярію суду подано клопотання про залишення позову без розгляду.

Клопотання вмотивовано тим, що позивачем пропущені строки звернення до суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 позовну заяву у справі №520/837/2020 було залишено без руху та надано позивачу строк для надання заяви про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом та надання доказів, які їх підтверджують.

Позивачем 27.03.2020 через канцелярію суду надано заяву, в якій зазначено, що нею не порушено строки звернення до суду, оскільки у своїй позовній заяві вона не оскаржує наказ про звільнення, а звернулася до суду лише з проханням зобов`язати відповідача правильно обчислити вислугу років, оскільки це впливає на обчислення пенсії, а її неправильне обчислення тягне за собою неправильне нарахування пенсійних виплат та порушує її права, а саме право на отримання статусу «ветерана Національної поліції».

Зважаючи на те, що у прохальній частині позову позивач просить внести зміни у наказ про звільнення, у той час як фактично позивач звертається з зобов`язанням відповідача правильно обчислити вислугу років.

Враховуючи, що позивач фактично оскаржує дії відповідача щодо обчислення стажу служби, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Натомість, суд зазначає, що питання щодо внесення змін до наказу про звільнення відноситься до виключних, дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень та розцінюється судом саме як вимога про втручання в дискреційні повноваження відповідача, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства та, відповідно не може бути задоволена.

Суд звертає увагу, що в контексті розуміння вимог чинного законодавства, дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним.

При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Суд звертає увагу, що принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акту.

Таким чином, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Відповідно до положень частини другої статті Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої та третьої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись статтею 19 Конституції України, статтями 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, ), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м.Харків,61002, ), за участю третіх осіб Харківського національного університету внутрішніх справ (проспект Льва Ландау, буд. 27, м. Харків, 61080, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 6, Держпром, 3 під`їзд 2 поверх, м. Харків, ) про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) у стаж безперервної служби у поліції період роботи у Харківському національному університеті внутрішніх справ з 07.11.2015 по 31.03.2016.

У решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.04.2020.

Суддя О.В. Ніколаєва