Справа № 640/1305/20
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1305/20 Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Пилипенко О.Є.,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Вітчинкіної К.О.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника КДКА м. Києва Улибіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року (суддя Літвінова А.В.) у справі за заявою особи, що може отримати статус позивача у справі ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва про зупинення дії індивідуального акта, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії індивідуального акта - рішення Дисциплінарної палати Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 09.01.2020 №207.

В обґрунтування даної заяви ОСОБА_1 зазначено про те, що рішенням Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 09.01.2020 №207 вирішено притягнути адвоката ОСОБА_1 (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №5536/10 від 24.12.2015 виданий Радою адвокатів Київської області, робоча адреса: АДРЕСА_1 ) до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого статтями 34 та 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме за порушення статті 59 Правил адвокатської етики; застосувати до адвоката ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю на строк три місяця, однак, таке рішення прийнято з порушенням процедури притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та з порушенням норм матеріального права.

В заяві про забезпечення позову позивачем вказано на те, що відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами. Дисциплінарне провадження стосовно адвоката здійснюється в особливому порядку.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цим Законом.

Заявником вказано на те, що Конституційний суд України у своєму рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Також, заявником зазначено, що основні положення Організації об`єднаних націй про роль адвокатів встановлюють, що справедлива дисциплінарна система, що передбачає відповідальність адвокатів за порушення професійної етики, є важливим та необхідним засобом підтримки честі адвокатури, підвищення її незалежності та забезпечення справедливого здійснення правосуддя в умовах верховенства права. Якщо дисциплінарне порушення, визначене у законі або кодексі, спрямоване на «загальне та необмежене застосування», воно навряд чи буде відповідати принципу передбачуваності. Порушення прав адвоката буде мати місце, коли «майже будь-яка неналежна поведінка може тлумачитися за бажанням дисциплінарного органу як достатнє матеріальне підґрунтя для дисциплінарного обвинувачення» та призводити до заборони займатися професійною діяльністю.

При цьому, ОСОБА_1 в заяві про забезпечення позову наголошено на тому, що факт застосування дисциплінарного стягнення до нього впливає на його професійну діяльність і приводить до негативних наслідків щодо цієї діяльності та іншої діяльності заявника, безумовно впливає на його репутацію. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і поновлення порушених прав та інтересів заявника.

Заявником наголошено, що право на працю нерозривно пов`язано з право на життя людини: життєва діяльність людини не можлива без забезпечення нею своїх природних потреб шляхом витрачання заробленого працею та вказано на те, що частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

ОСОБА_1 зазначено, що адвокатська діяльність є єдиним джерелом доходів заявника. Так, заявником наголошено, що усунення від участі в якості захисника у кримінальних провадженнях, представника у цивільних та адміністративних справах призвело до порушення не тільки його права на здійснення незалежної професійної діяльності та гарантованого Конституцією України права на працю, а виникненню певної кількості вимог до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договорів та необхідності повернення ним гонорарів за адвокатські послуги, неотримання інших гонорарів за договорами, які заявник не у змозі буде укласти. Таким чином, на даний час це призводить до позбавлення заявника будь-яких засобів до існування.

Відтак, заявник вважає, що рішення Дисциплінарної палати Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 09.01.2020 №207 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю на строк три місяці є таким, що тимчасово обмежує заявника у можливостях здійснення незалежної професійної діяльності та отримання винагороди за дану діяльність. Внаслідок прийняття вказаного рішення, заявник тимчасово позбавлений як можливості здійснення адвокатської діяльності за вже укладеними останнім угодами, так і можливості укладення нових угод в період дії цього акту.

Так, ОСОБА_1 вказано на те, що на підтвердження своїх доводів до заяви про забезпечення позову (до подання позовної заяви) додано копії документів, що підтверджують участь заявника як адвоката у більше ніж 20-ти справах кримінального, адміністративного, цивільного судочинства, кримінальних провадженнях на стадії досудового розслідування. Заявником надано тільки частину діючих договорів з клієнтами, тоді як фактично їх значно більше. Крім цього, згідно цих та інших договорів заявник здійснює й інші види адвокатської діяльності: консультації, роз`яснення, складення документів правового характеру тощо.

Зокрема, заявником зазначено, що до нього застосовано один із найбільш суворих видів покарання до того ж на тривалий строк, водночас характер порушень про які йдеться в рішенні Дисциплінарної палати Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 09.01.2020 №207 не стосуються дій (бездіяльності) заявника як адвоката при здійсненні професійної діяльності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено; зупинено дію рішення дисциплінарної палати Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 09.01.2020 №207 та зобов`язано ОСОБА_1 у строк до 15 лютого 2020 року повідомити суд про подання відповідної позовної заяви, намір про подання якої зазначено заявником у заяві про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури м. Києва подала апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2020 у повному обсязі та постановити нову, якою відмовити у забезпеченні позову до подання позовної заяви шляхом зупинення дії рішення дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва від 09.01.2020 № 207.

В апеляційній Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури м. Києва зазначає, що позивач не надав жодних доказів існування очевидної небезпеки, тобто такої, яка не потребує доведенню в суді, заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, професійне право позивача не відноситься до особистого немайнового права, яке надається фізичній особі з моменту народження та припиняється смертю фізичною особи, особисте немайнове право не підлягає позбавленню.

Апелянт наголошує, що оскаржуваним рішенням обмежується право позивача лише щодо здійснення адвокатської діяльності строком на три місяці, таким чином, строк зупинення права на заняття адвокатською діяльністю на строк три місяці (з 09.01.2020 по 09.04.2020) та строк розгляду справи в суді з урахуванням строків спрощеного позовного провадження (два місяці) дозволяє суду своєчасно розглянути спір по суті та надати оцінку оскаржуваному рішенню, що дозволить в подальшому вирішити спір по суті. Отже, часові проміжки дисциплінарної відповідальності та строків розгляду справи в суді першої інстанції є рівнозначними, що унеможливлює застосування інституту забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення, а тим більше на стадії до подання позовної заяви. Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи заяву про забезпечення позову порушив принцип співрозмірності, так як задоволення даної заяви фактично призвело до задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 з моменту задоволення його заяви, уникнув дисциплінарної відповідальності.

Також, апелянт просить критично поставитися до доказів, наданих заявником, а саме договорів про надання правової допомоги, які укладені безпосередньо з адвокатом ОСОБА_1 та угод про надання правової допомоги, які укладені з адвокатським об`єднанням «Український правовий альянс», оскільки згідно Єдиного реєстру адвокатів України адвокат ОСОБА_1 здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, а керівником, підписантом та одним із засновників адвокатського об`єднання «Український правовий альянс» є ОСОБА_2 , тобто, ОСОБА_1 не довів, що має будь-яке відношення до даного адвокатського об`єднання. Крім того, починаючи з 09.01.2020 усі договори про надання правової допомоги, які укладені від імені адвоката ОСОБА_1. припинені в односторонньому випадку.

30.03.2020 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому заявник спростовує доводи апелянта.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку заявника та думку представника Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву не неї, колегія суддів зазначає наступне.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому приписи ч. 4 ст. 150 КАС України визначають, що подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення дії індивідуального акта та заборони відповідачу вчиняти певні дії. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України, є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову та доведеності належними доказами обставин, на які посилається заявник в заяві; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з вищенаведених обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За правилами частини 1 статті 77 КАС України тягар доведення необхідності вжиття заходів забезпечення позову з наданням відповідних доказів покладається саме на позивачів, які ініціюють таке клопотання.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи з забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи від 13.09.1989 р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами.

Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» (Заява № 11901/02) зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Тож, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням Дисциплінарної палати Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 09.01.2020 №207, реалізував своє право на звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позов у порядку, передбаченому адміністративним процесуальним законодавством.

При цьому, аналізуючи наявність передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України підстав для забезпечення позову, адміністративний суд зазначає, що позивач здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, реалізуючи тим самим своє конституційне право на працю, на момент вирішення судом першої інстанції питання щодо вжиття заходів забезпечення позову в цій справі в його провадженні, як адвоката, перебуває понад 20-ти справ кримінального, адміністративного, цивільного судочинства, у межах яких позивачем укладено договори про надання правової допомоги, крім цього, згідно цих та інших договорів заявник здійснює й інші види адвокатської діяльності: консультації, роз`яснення, складення документів правового характеру тощо.

Крім того, саме від здійснення індивідуальної адвокатської діяльності позивач отримує дохід. Доказів наявності у позивача будь-яких інших джерел доходу суду не надано.

Також, апеляційний суд приймає до уваги й те, що на утриманні позивача перебуває дружина ОСОБА_3 , яка є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, її дитина - ОСОБА_4 та дитина від другого шлюбу.

Зазначені обставини у їх сукупності переконують судову колегію в тому, що невжиття заходів забезпечення позову в цій справі шляхом зупинення дії оскаржуваного позивачем рішення Дисциплінарної палати Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва може призвести до порушення його конституційного права на працю, суттєво вплинути на майнове становище, ділову репутацію та виконання ним батьківських обов`язків з утримання дітей, що істотно ускладнить або навіть унеможливить здійснення ефективного захисту та поновлення його прав і законних інтересів, в разі визнання їх судом порушеними та задоволення цього позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку наявні прямо передбачені п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову, щодо яких заявник звернувся до суду з цією заявою, у визначений ним спосіб, що відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 151 КАС України.

При цьому, колегія суддів також враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 31.07.2003 р. у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland), відповідно до яких поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 6 КАС України, ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Аналізуючи доводи апелянта про те, що невжиття заходів забезпечення позову, які застосовано судом, не могло ускладнити виконання судового рішення в цій справі або перешкодити поновленню прав чи інтересів позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, вищезазначені обставини щодо здійснення позивачем представництва інтересів клієнтів, його участі у відповідних судових засіданнях, єдиного джерела доходу та утримання неповнолітніх дітей, підтверджуються відповідними доказами у справі, натомість, наведені доводи апелянта та його посилання на те, що ОСОБА_1 не довів, що має будь-яке відношення до адвокатського об`єднання «Український правовий альянс» та що на його утриманні знаходиться дружина та її дитина - ОСОБА_4 та дитина від другого шлюбу, не підтверджуються жодними доказами та ґрунтуються на припущеннях.

Водночас, відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не наведено обґрунтування порушення прав позивача, спростовуються матеріалами справи, зокрема безпосередньо оскаржуваною ухвалою суду.

Доводи апелянта про те, що судом не було прийнято до уваги, що зупинення дії оскаржуваного позивачем рішення не відповідає вимогам співмірності, колегія суддів до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Так, закріплена законодавцем категорія співмірності застосованих заходів забезпечення позову є оціночним поняттям, яке передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову відповідають предмету заявлених ним позовних вимог та не виходять за межі принципу співмірності та адекватності.

Твердження апелянта про те, що застосовані судом заходи забезпечення позову в цій справі є рівнозначними вирішенню спору по суті, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки, приймаючи оскаржувану ухвалу, судом першої інстанції перевірялася виключно наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, прямо передбачених ст. 150 КАС України, протиправність/правомірність оскаржуваного рішення не перевірялася і може бути встановлена тільки на підставі з`ясування всіх фактичних обставин справи, оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, що здійснюється судом при ухваленні рішення за результатами розгляду позовних вимог по суті.

Доводи апелянта про те, що зупинення дії спірного рішення призведе до уникнення позивачем дисциплінарної відповідальності, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» оскарження рішення у дисциплінарній справі не зупиняє його дії, а таке рішення було прийнято Дисциплінарною палатою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва 09.01.2020 №207, в той час як спірну ухвалу судом першої інстанції було винесено 30 січня 2020 року, тобто з 09.01.2020 по 30.01.2020 до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення, передбачене рішенням від 09.01.2020 №207, натомість, у випадку відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову та невжиття заходів забезпечення позову фактично було б унеможливлено виконання рішення суду та ефективне поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він мав намір звернутися до суду.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову відповідають вимогам ст.ст. 150, 151 КАС України, є виваженими, обґрунтованими та співмірними з метою, на досягнення якої вони спрямовані, та наслідками, що можуть настати, і доводи апелянта не спростовують правомірності їх застосування.

Отже, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2020 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

О.Є. Пилипенко