Справа № 520/523/20
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

08 квітня 2020 р. справа № 520/523/20

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання недійсним та скасування податкових повідомлень рішень та податкової вимоги, -

встановив:

Позов прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження ухвалою від 20.01.2020 року.

Судові засідання у підготовчому провадженні призначались на 12.02.2020р., 25.02.2020р., 12.03.2020 року.

Ухвалою від 12.02.2020р. за ініціативою відповідача було замінено ГУ ДФС у Харківській області на ГУ ДПС у Харківській області.

У судовому засіданні 12.03.2020р. представники учасників справи надали пояснення про те, що правові позиції сторін (як вимоги позову, так і заперечення проти позову) сформульовані остаточно, усі доводи наведені, а докази подані.

Тому 12.03.2020 року судом була постановлена усна ухвала із занесенням про протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті на 26.03.2020р.

Ухвалою суду від 26.03.2020р. відкладено розгляд справи на 08.04.2020р., у зв`язку з поданням представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи.

Сторони в судове засідання призначене на 08.04.2020р. не з`явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомленні своєчасно та належним чином.

Від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання за його відсутності.

Представник відповідача не з`явився, причини неявки не повідомив.

З огляду на зміст ч.9 ст.205 КАС України суд вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, платник, громадянин), в порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 15.02.2019р.; визнання недійсним та скасування податкового повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 15.02.2019р.; визнання недійсним та скасування податкової вимоги ГУ ДФС у Харківській області від 16.05.2019 року.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що автомобіль вже пройшов процедуру митного оформлення, факт подання будь-яких недостовірних документів (у тому числі і стосовно митної вартості) митницею не фіксувався, адже була указана достовірна і правдива інформація про вартість автомобіля у 3.500,00 Євро. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 16.04.2018р. по справі №163/2133/18 були установлені обставини відсутності правових підстав для обчислення митної вартості автомобіля за 4.500,00 Євро. Наполягав, що проведені контролюючим органом розрахунки є протиправними, позаяк базуються на показникові митної вартості автомобіля в 4.500,00 Євро.

Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області (далі за текстом - контролюючий орган, владний суб`єкт, адміністратвиний орган, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що на підставі документів, наданих митним органом Литовської Республіки виявлено показник реальної митної вартості автомобіля в 4.500,00 Євро у той час як у ході митних процедур використовувався показник у 3.500,00 Євро. Указана обставина спричинила ПДВ у розмірі 7.319,8грн. та ввізного мита у розмірі 3.327,22грн.

Суд, вивчивши доводи позову, заперечень проти позову, заслухавши представників сторін, виконавши вимоги процесуального закону стосовно збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини спірних правовідносин, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

27.02.2018р. до України через зону діяльності Волинської митниці ДФС за поданою декларантом (митним брокером) ПП "Вест Брок" Оленченко І.А. МД від 27.02.2018р. №UA205090/2018/014434 був ввезений транспортний засіб - автомобіль марки «Renault» модель «Megane» (VIN: НОМЕР_1 ) (далі за текстом - Автомобіль).

Відповідно до вказаної МД отримувачем Автомобілю виступав Гайдамака Руслан, а вартість вищезазначеного автомобіля становила 3.500,00 Євро. Митна вартість була визначена за 6 (резервним) методом. До митного оформлення був наданий рахунок-фактура № 80 від 26.02.2018 року, згідно якого вартість транспортного засобу становить 3.500,00євро, його продавцем виступала компанія "Nicole Automobile", отримувачем - ОСОБА_2 .

Під час митного оформлення Автомобіля було сплачено 11.811,61 грн. ввізного мита, 5.006,89грн. акцизу та 26.986,92 грн. податку на додану вартість.

У зв`язку з отриманням від митних органів Литовської республіки даних про те, що митника вартість Автомобіля складає 4.500,00 Євро 29.08.2018р. працівником Волинської митниці ДФС відносно заявника було складено протокол про порушення митних правил за ознаками вчинення порушення, передбаченого ст.485 Митного кодексу України.

19.09.2018р. керівником Волинської митниці ДФС відносно заявника із посиланням на указаний протокол була винесена постанова про порушення митних правил із накладенням штрафу у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів у розмірі 30.344,22грн.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 16.04.2019р. по справі №163/2133/18 було скасовано постанову в.о. начальника Волинської митниці ДФС Шелігацького Євгенія Сергійовича від 19.09.2018 року в справі про порушення митних правил №4836/20500/18 про притягнення заявника до відповідальності за ст.485 МК України з накладенням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів. Провадження в справі про порушення митних правил № 4836/20500/18 закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях заявника складу правопорушення, передбаченого ст.485 МК України.

Дане рішення набрало законної сили за наслідками перегляду в апеляційному порядку - 11.06.2019 р.

При цьому, районним судом були установлено, що «з досліджених матеріалів справи встановлено, що підставою для складання протоколу про порушення митних правил та головним доказом для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за передбачене ст.485 МК України правопорушення були одержані від литовських митних органів експортна митна декларація MRN № 18LTKR1000EK048232 від 23.02.2018 року, рахунок-фактура серії TDT № 03612 від 23.02.2018 року та квитанція про отримання готівки серії TSC № 0093582 від 26.02.2018 року. Між відомостями цієї експортної декларації і наданими для митного оформлення транспортного засобу на території України документами дійсно є невідповідність, як щодо його продавця, так і щодо вартості транспортного засобу. Однак сама по собі експортна декларація доводить лише факт початку процедури оформлення експорту транспортного засобу із Європейського Союзу в Литовській Республіці. Вона жодним чином не виключає можливості переходу прав на автомобіль після такого оформлення до інших осіб, в тому числі, до продавця, зазначеного в поданих до митного оформлення документах, компанії "Nicole Automobile". Крім цього, як вбачається з Інтернет-сайту Єврокомісії щодо стану експортних MRN (для міжнародних перевезень) митна декларація № 18LTKR1000EK048232 від 23.02.2018 року скасована. Такі документи лише свідчать, що литовська компанія UAB "TD Transport" задекларувала, але не здійснила експорт транспортного засобу з ЄС.».

У зв`язку з отриманням ГУ ДФС у Харківській області від Волинської митниці ДФС відомостей митних органів Литовської Республіки 22.11.2018р. було видано наказ №8796 про призначення документальної невиїзної позапланової перевірки заявника з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при переміщенні Автомобіля через митний кордон України.

Перевірка була проведена з 09.01.2019р. по 15.01.2019р.

Результати перевірки оформлені актом від 22.01.2019р. № 169/20-40-13-05-08/ НОМЕР_2 .

У згаданому акті перевірки викладені судження контролюючого органу про встановлені порушення громадянином ОСОБА_1 : п.3 ч.2 ст. 53, ст.278, п.1, ч.1 ст. 279, ч.1 ст. 293,ч.1 ст.295, п.1 ст.368 Митного кодексу України, у зв`язку з чим було занижено податкове зобов`язання з ввізного мита на загальну сум 3.327,22грн. (15.138,83грн. обчислених контролюючим органом (із використанням показника митної вартості Автомобіля у 4.550,00 Євро - еквівалент 151.388,26грн.) - 11.811,61грн. обрахованих декларантом від імені заявника); п. 187.8 ст.187. п.190.1 ст. 190 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим було занижено податкове зобов`язання з ПДВ на суму 7.319,88 грн. (34.306,80грн. обчислених контролюючим органом (із використанням показника митної вартості Автомобіля у 4.550,00 Євро - еквівалент 151.388,26грн.) - 26.986,92грн. обрахованих декларантом від імені заявника).

З посиланням на даний акт суб`єкт владних повноважень 15.02.2019 року прийняв податкові повідомлення-рішення: № про збільшення грошового зобов`язання з ПДВ на 9.149,85 грн. (основний платіж - 7.319,88 грн.; штраф - 1.829,97 грн.); № про збільшення грошового зобов`язання за платежем мито на суму - 4.159,03 грн. (основний платіж - 3.327,22грн.; штраф - 831,81 грн.).

У подальшому у зв`язку з неоплатою заявником цих рішень контролюючим органом було винесено податкову вимогу від 16.05.2019р. № 49-17 на суму податкового боргу 15.364,33 грн. (основний платіж - 10.647,10грн., а саме: 7.319,88 грн. - ПДВ, 3.327,22грн. - мито), штраф - 2.661,78 грн., пеня - 2.055,43 грн.).

Як з`ясовано судом, фактичними підставами для винесення спірних рішень послугувало судження контролюючого органу про вчинення заявником податкових правопорушень за рахунок митного оформлення автомобіля за ціною 3.500,00євро (та додаткових транспортних і страхових витрат у сумі 50,00 Євро), у той час коли за документами митних органів Литовської Республіки (зокрема, експортної декларації 18LTKR1000EK048232 від 23.02.2018р.) вартість Автомобіля становила 4.500,00євро.

Не погодившись із правомірністю перелічених рішень контролюючого органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті і перевіряючи відповідність закону оскаржених рішень контролюючого органу, суд вважає, що до відносин, котрі склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч.1 ст.318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Згідно з ч.2 ст.53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до п.1 ст. 268 Митного кодексу України для цілей оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, застосовується фактурна вартість цих товарів, зазначена в касових або товарних чеках, ярликах, інших документах роздрібної торгівлі, які містять відомості щодо вартості таких товарів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.271 Митного кодексу України мито - це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В Україні застосовуються такі види мита: 1) ввізне мито; 2) вивізне мито; 3) сезонне мито; 4) особливі види мита: спеціальне, антидемпінгове, компенсаційне, додатковий імпортний збір.

Згідно з п.1 ч. ст.279 Митного кодексу України базою оподаткування митом товарів, що переміщуються через митний кордон України, є: для товарів, на які законом встановлено адвалорні ставки мита, - митна вартість товарів.

Відповідно до п.2 ст.270 Митного кодексу України правила оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, іншими (крім мита) митними платежами встановлюються Податковим кодексом України з урахуванням особливостей, що визначаються цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.295 Митного кодексу України митні платежі нараховуються декларантом або іншими особами, на яких покладено обов`язок із сплати митних платежів, самостійно, крім випадків, якщо обов`язок щодо нарахування митних платежів відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України та інших законів України покладається на митні органи.

Згідно з п.3 ч.1 ст.180 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платником податку є: будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України.

Відповідно до п. 190.1 ст.190 Податкового кодексу України базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

Згідно з п.п.187 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Ввізне мито на товари нараховується за ставками згідно з Законом України від 19.09.2013р. «Про митний тариф України».

Податок на додану вартість нараховується за ставкою 20% бази оподаткування відповідно до п.190.1 ст.190 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 7 статті 336 Митного кодексу України однією із форм митного контролю є проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Частиною 3 статті 345 Митного кодексу України встановлено, що органи доходів і зборів мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення документальних виїзних (планових або позапланових) та документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи.

Також, нормами п.п.2 ч.2 ст.351 МК України визначено, що підставою для проведення невиїзної документальної перевірки є надходження документально підтвердженої інформації від уповноважених органів іноземних держав про не підтвердження автентичності поданих органу доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено.

Оскільки заявник у даному конкретному випадку не оскаржує рішень та дій контролюючого органу з приводу призначення та проведення перевірки, а явних та очевидних ознак недотримання владним суб`єктом вимог закону у процедурі проведення перевірки матеріали справи не містять, то суд ці обставини не досліджує, не оцінює, при винесенні рішення по суті спору не використовує.

Тому перевіряючи правильність висновку контролюючого органу про вчинення заявником податкового правопорушення, суд зазначає, що за визначенням ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Понад те, саме на суб`єкта владних повноважень покладений обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, передбачена ч.2 ст.77 КАС України презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, та спростувати обґрунтоване твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом

Згідно із ст.ст. 75, 76 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, судова перевірка достатності викладених в акті перевірки аргументів владного суб`єкта та зібраних ним у ході проведення заходу державного нагляду (контролю) об`єктивних даних для визначення юридичної правильності та фактичної обґрунтованості висновку про вчинення особою протиправного діяння має відбуватись за критеріями ч.2 ст.2 КАС України та виключати можливість іншого тлумачення обставин дійсності інакше як доведеність існування події та складу правопорушення.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З викладених вище міркувань, суд доходить до переконання про те, що установленими рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 16.04.2019р. по справі №163/2133/18 обставинами спростовується факт оплати за Автомобіль на території Республіка Литва 4.500,00 Євро.

Додатково, у цілях з`ясування об`єктивної істини на виконання приписів ч.2 ст. 77 КАС України, судом було витребувано у відповідача інформацію та докази щодо чинності експортної митної декларації MRN № 18LTKR1000EK048232 від 23.02.2018 року на час розгляду справи у суді.

Відповідачем жодної інформації та доказів не надано.

Натомість, представником позивача надано до матеріалів справи пояснення з відповідним витягом, що згідно з даними інтернет-сайту Європейської комісії щодо стану експортних митних декларацій інформація щодо декларації MRN № 18LTKR1000EK048232 від 23.02.2018р. відсутня.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що відповідно до ст.64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT) (ч. 1 ст. 64); митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях (ч. 2 ст. 64).

При цьому, у випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 Кодексу) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.

Як з`ясовано судом, під час перевірки контролюючий орган використовував інформацію про вартість Автомобіля з довідки - рахунку №03612 від 23.02.2018р. та квитанції від 23.02.2018р.

Оглянувши указані копії документів, суд відмічає, що тексти цих документів викладені не державною мовою України і не мають перекладу на державну мову України.

Складений контролюючим органом Акт від 22.01.2019р. №169/20-40-13-05-08/ НОМЕР_2 не містить даних про залучення до участі у перевірці перекладача, використання належно і достовірно перекладених документів або наявності у працівника контролюючого органу достатніх знань іноземної мови (державної мови Республіки Литва).

Тому ці копії документів не можуть бути сприйняті судом у якості належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів реальної вартості Автомобіля.

Відтак, суд констатує, що на стадії реалізації управлінської функції з самостійного визначення митної вартості товару орган доходів і зборів не забезпечив виконання вимог ч.2 ст. 19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, так як міг керуватись виключно припущеннями з приводу змісту та юридичного значення документів, викладених іноземною мовою.

Перевіривши аргументи сторін добутими доказами та змістом належних норм процесуального і матеріального права, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів відповідності закону оскаржених рішень, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскаржених рішень.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Недоведеність адміністративним органом факту вартості Автомобіля у 4.500,00 Євро зумовлює неправомірність додатково визначених грошових зобов`язань з ПДВ і ввізного мита та необхідність скасування відповідних податкових повідомлень - рішень.

Скасування ж податкових повідомлень - рішень у розумінні п.14.1.154 ст.14 Податкового кодексу України тягне за собою неправомірність виникнення податкового боргу, до структури якого входять платежі за такими рішеннями.

А відтак, і необхідність скасування тієї податкової вимоги, яка у порядку ст.59 Податкового кодексу України була сформована контролюючим органом у зв`язку з неоплатою згаданих вище податкових повідомлень - рішень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України.

Отже, у спірних правовідносинах допущені владним суб`єктом порушення спричинили настання негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Так, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно вимог підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Згідно ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік з 1 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2102 гривень.

З огляду на зміст позовних вимог майнового характеру позивача, зальна сума ціни позову складає 28.673,20 грн. (9149,85 грн. + 4.159,33 грн.+ 15.364,33 грн.), тому 1 відсоток ціни позову складає 286,73 грн., що є менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (840,80 грн.).

Отже, за подання вказаного позову до суду, судовий збір становить 840,80 грн., як 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Позивачем було додано до позовної заяви квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1681,60 грн., що перевищує належну до сплату у встановлених порядку і розмірі суми судового збору за подання вказаного позову.

Тому, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суму судового збору у розмірі 840,80 грн., яка підлягала оплаті за подання вказаного позову.

Крім того, суд вважає необхідним повідомити позивача, що сплачений ним судовий збір в більшому розмірі, може бути йому повернутий у порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 15.02.2019р.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 15.02.2019р.

Визнати протиправним та скасувати податкову вимогу ГУ ДФС у Харківській області від 16.05.2019 року № 49-17.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (місце знаходження - м. Харків, вул.Пушкінська,46, код ЄДРПОУ - 43143704) витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева