Справа № 160/1459/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року Справа № 160/1459/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віхрової В.С., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -
В обґрунтування позовних вимог вказано про незгоду з визначеною податковим органом сумою боргу в оскаржуваній вимозі, яка наразі примусово стягується державною виконавчою службою з його пенсії. Так, позивач вказує, що зареєстрований як фізична особа-підприємець. Проте, майже більше ніж з 2004 року доходу від підприємницької діяльності не має, фактично припинив здійснення підприємницької діяльності та до теперішнього часу жодною підприємницькою діяльністю не займався. Приблизно з 2006 року офіційно працює за трудовими договорами, що підтверджується копією трудової книжки. З НОМЕР_1 р. та по теперішній час є пенсіонером та одночасно працює за трудовим договором на ТОВ «ЛІДЕР ОЙЛ ПЛЮС», який протягом 2018 та 2019 рр. сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника в сумі, що по суті перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць у кожному періоді. Податковий орган всупереч вимогам закону не проводив перевірку стосовно нього та не витребував документи щодо діяльності позивача як ФОП. Формування та надіслання вимоги є протиправним, оскільки здійснене на підставі відомостей з інтегрованої картки платника внеску та з реєстру, проте такі відомості (документи) не підтверджують суми виплат (доходу). За таких обставин вважає, що наявні усі підстави для скасування вимоги про сплату боргу, яка заявлена до оскарження.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/1459/20 передана до розгляду судді Віхровій В.С.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.
04.03.2020 р. засобами електронного зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого ГУ ДФС у Дніпропетровській області заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах податкового законодавства. Згідно відомостей облікових даних позивача, 25.03.1994 було внесено запис щодо реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця. Відомості щодо припинення підприємницької діяльності відсутні. Таким чином, протягом 2017,2018,2019 рр. ОСОБА_1 перебував на обліку у ГУ ДФС у Дніпропетровській області, як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування. Твердження позивача про те, що ним не отримується дохід від підприємницької діяльності та взагалі не здійснюється підприємницька діяльність не є підставою для несплати єдиного внеску, оскільки таке твердження суперечить приписам п. 2 ч.1 ст. 7 Закону №2464. Позивачем у позовній заяві не наведено обґрунтованих підстав для звільнення від сплати сум нарахованого єдиного внеску у розумінні Закону №2464, оскільки він не є особою, яка звільняється від сплати за себе єдиного внеску. За таких обставин відповідач вважає, що підстави для скасування вимоги про сплату боргу відсутні.
04.03.2020 р. позивачем долучені до матеріалів справи додаткові докази, а саме копію його трудової книжки.
У відповідності до ч.6 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.
У відповідності до ч.1 ст.173 КАС України, підготовку справи до судового розгляду здійснює суддя адміністративного суду, який відкрив провадження в адміністративній справі.
Згідно положень ст.ст.175, 182 КАС України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У строк, встановлений судом, позивач має право подати відповідь на відзив, а відповідач - заперечення.
Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ст.192 КАС України).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 р. суд вирішив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 30.03.2020 р. о 10:00 год.
У підготовче судове засідання 30.03.2020 р. сторони не з`явилися, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Суд ухвалив закінчити підготовче провадження у справі та призначити розгляд справи по суті на 08.04.2020 р. об 11:40 год.
02.04.2020 р. засобами електронного зв`язку відповідачем надіслано відзив змісту аналогічному попередньому з доказами направлення його примірника на адресу позивача та додатками.
У судове засідання 08.04.2020 р. сторони не прибули.
Суд визнає поважними причини неявки сторін у судове засідання 08.04.2020 р. через оголошення загальнодержавного карантину згідно постанови КМУ №211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу CODIV-19» та впровадження низки заходів на виконання рішення уряду відносно даного питання.
Разом з тим, враховуючи законодавчо визначені гарантії щодо розгляду справи належним судом у розумний строк, а також те, що судом надано достатньо часу для подання сторонами у справі доказів в обґрунтування та заперечення позову, вжито усі необхідні заходи щодо реалізації прав осіб на доступ до правосуддя і судовий захист, суд вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи по суті, тому можливо здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження, за наявними в матеріалах справи доказами, право суду на яке передбачено ст.205 КАС України.
У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАС України).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
За даними податкового органу, заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску виникла:
за 2017 р.- в результаті автоматичного нарахування єдиного внеску за звітній рік в сумі 8448,00 грн. строком сплати 09.02.2018 р.;
за І квартал 2018 р. 2457,18 грн. строком сплати 19.04.2018 р.
за ІІ квартал 2018 р. 2457,18 грн. строком сплати 19.07.2018 р.
за ІІІ квартал 2018 р. 2457,18 грн. строком сплати 19.10.2018 р.
Доказів надіслання на адресу позивача та отримання ним даної вимоги в матеріалах справи відсутні.
Отже, предмет спору становить правомірність стягнення з позивача суми борги згідно оскаржуваної вимоги.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (надалі Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Пунктом 2 с. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За приписами частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Частиною 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Водночас, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з 25.03.1994 р. перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець.
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач не перебуває в процесі припинення.
Разом з тим, згідно записів трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 :
запис №37 03.01.2017 р. прийнятий оператом АЗС за переведенням з ТОВ «Альянс Партнер Груп» (наказ №73к від 22.12.2016 р.);
запис №38 20.08.2017 р. звільнений за переведенням на ТОВ «ОПТ-Фортуна» п.5 ст. 36 КЗпПУ (наказ №436-к від 19.08.2017 р.);
запис №39 21.08.2017 р. прийнятий оператором АЗС за переведенням з ТОВ «Тех-Дилер-Макс» (наказ №79к від 19.08.2017 р.);
запис №40 28.08.2018 р. звільнений за переведенням на ТОВ «ЛІДЕР ОЙЛ ПЛЮС» п.5 ст. 36 КЗпПУ (наказ №139-к від 27.08.2018 р.);
запис №41 (останній) 29.08.2018 прийнятий за переведенням з ТОВ «ОПТ-Фортуна» молодшим оператором АЗС (наказ №75к від 28.08.2018 р.).
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), страхувальниками нараховано та сплачено ЄСВ за свого працівника, - ОСОБА_1 за період за 2017, 2018, 2019 р. у повному обсязі.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач своє право на працю, реалізував не як фізична особа-підприємець, а як найманий працівник за трудовими договорами.
Жодних спростувань наведеним обставинам відповідачем не надано.
Згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Оскільки Законом № 2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення підприємницької діяльності, а із системного аналізу його норм слідує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні вказаного Закону позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесені оскаржені вимоги, нараховував та сплатив роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 9, 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач правомірність своїх дій та вимоги про сплату боргу перед судом не довів.
Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивач не відноситься до жодної з категорій осіб, які мають сплачувати єдиний внесок відповідно до статті 4 Закону № 2464-VI, а тому відповідачем протиправно нараховано позивачу оскаржуваною вимогою до сплати суми єдиного внеску та покладено на нього обов`язок означену суму сплатити.
Судом враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Приписами ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За наведених обставин у сукупності, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі.
В порядку розподілу судових витрат згідно ст.139 КАС України за наслідками розгляду даної справи документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 6, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, - задовольнити;
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова