Справа № 420/773/20
Суддя: Соколенко О.М.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/773/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Соколенко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України заяву представника відповідача про закриття провадження у справі №420/773/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, в якій позивач просить суд зобов`язати надати відповідь на всі питання адвокатського запиту адвоката ОСОБА_1 за вих. №414-12/А3 від 17.12.2019 року.

Ухвалою суду від 07.02.2020 року позовну заяву залишено без руху, та позивачу наданий для усунення недоліків позовної заяви.

27 лютого 2020 року за вх. № 8939/20 засобами поштового зв`язку до суду від позивача надійшло клопотання про надання уточненого адміністративного позову від 21.02.2020 року, разом з уточненим адміністративним позовом, в якому ОСОБА_1 просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідування (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського 12/2, ), яка виразилася у не наданні в строк, встановлений ст.24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" відповіді на адвокатський запит адвоката ОСОБА_1. (свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю № 002653 від 17.12.2014 року виданого Радою адвокатів Одеської області) за вих. № 414-12/АЗ від 17.12.2019 року;

- зобов`язати Державне бюро розслідування (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського 12/2, ) надати відповідь на адвокатський запит адвоката ОСОБА_1 за вих. № 414-12/АЗ від 17.12.2019 року.

Ухвалою суду від 27.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 (в редакції уточненої позовної заяви від 21.02.2020 року, яка надійшла до суду 27.02.2020 року за вх. №8939/20), прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

25 березня 2020 року засобами поштового зв`язку від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі №420/773/20.

В обґрунтування поданої заяви представник відповідача, з посиланням на ст.ст.2,4,19 КАС України, зазначає, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові спори, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства, а також, вказує, що при вирішенні питання щодо поширення юрисдикції адміністративного суду на певну справу слід з`ясувати наявність у відповідача повноважень на здійснення владних управлінських функцій у відношенні до позивача.

Як вказує представник відповідача, адвокат ОСОБА_1. надіслав до Державного бюро розслідувань адвокатський запит щодо надання інформації, на який адвокату ОСОБА_1. надана відповідь слідчим другого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань Хіміч С., якою роз`яснено, що статтею 222 КПК України передбачено недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування. Отже, відповідач зазначає, що позивач оскаржує відповідь слідчого Державного бюро розслідувань на його запит щодо надання інформації, яка є частиною кримінального провадження.

Посилаючись на приписи абз.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.ст.40,222,303 КПК України, відповідач зазначає, що заявляючи вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державного бюро розслідувань щодо ненадання інформації запитуваної адвокатський запитом від 17.12.2019, яка є частиною кримінального провадження, позивач фактично оскаржує дії слідчого щодо проведення досудового розслідування, протиправністю яких і обґрунтовано позов.

Зазначене, на думку представника відповідача, обумовлює висновок, що даний спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами КПК України, а тому компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд заявлених позивачем вимог, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ. При цьому, як вказує відповідач, така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 року по справі № 640/16398/19.

Таким чином, з посиланням на п.1 ч.1 ст.238 КАС України, представник відповідача просить суд закрити провадження у справі №420/773/20.

02 квітня 2020 року Одеським окружним адміністративним судом направлено копію даної заяви представника відповідача на електронну адресу позивача.

Водночас, станом на 09.04.2020 року від позивача на адресу Одеського окружного адміністративного суду не надходило будь-яких заперечень щодо поданої представником відповідача заяви про закриття провадження в адміністративній справі №420/773/20, або інших заяв, клопотань щодо поданої відповідачем заяви про закриття провадження у справі.

Вирішуючи заяву представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд зазначає наступне.

Так, предметом позову у даній справі є:

- бездіяльність Державного бюро розслідування, яка виразилася у не наданні у строк, встановлений ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відповіді на адвокатський запит адвоката ОСОБА_1. за вих. № 414-12/АЗ від 17.12.2019 року;

- зобов`язання Державного бюро розслідування надати відповідь на адвокатський запит адвоката ОСОБА_1 за вих. № 414-12/АЗ від 17.12.2019 року.

Суд зазначає,що згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

В свою чергу пунктом 2 частини 1 цієї ж статті визначено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

При цьому, публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб`єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об`єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.

У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов`язаних із соціальними виплатами" від 9 вересня 2010 року N 19-рп/2010 475 зазначається, що головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 року у справі № 686/23317/13-а зазначено, що «….під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин...».

Отже, загальними критеріями для того, щоб визначити за спірними правовідносинами адміністративну юрисдикцію, є суб`єктний склад сторін (однією із сторін повинен бути суб`єкт владних повноважень) та предмет спору відповідно до природи спірних правовідносин (наявність публічно-правових відносин між сторонами під час виконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій на основі законодавства, тобто при реалізації цим суб`єктом своїх владних функцій та повноважень, визначених законодавством). Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Окрім того, вирішальну роль у віднесенні спору до однієї з правових юрисдикцій відіграє підстава його виникнення та те, за захистом яких саме прав особа звернулась до суду.

Судом встановлено, що 17.12.2020 року до Державного бюро розслідувань позивачем засобами поштового зв`язку направлено адвокатський запит за вих. №414-12/АЗ від 17.12.2019 року.

Як зазначено у вказаному адвокатському запиті, на електронну адресу ТОВ «ЛУКРО» надійшов скан-лист державного Бюро розслідування за вих. №01-200708 від 10.12.2019 року , в якому зазначалося, що другим слідчим відділом Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування-злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного Бюро Розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001709 від 06.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України та порушувалася необхідність надання інформації, що відноситься до інформації з обмеженим доступом, та вказаний лист підписаний слідчим другого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань С. Хіміч.

З посиланням на норми ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в адвокатському запиті позивач просив відповідача надати:

- відомості з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо руху кримінального провадження 0001709 від 06.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК у межах всієї інформації, внесеної до Реєстру інформації відповідно до глави 2 «Порядок внесення відомостей до Реєстру» розділу І «Основні засади ведення ЄРДР» глави 2 «Облік кримінальних проваджень» розділу ІІ «Порядок формування та ведення Реєстру» Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом ГПУ від 06.04.2016 року № 139, за період з 06.11.2019 року по дату отримання адвокатського запиту адвоката ОСОБА_1.;

- підтвердити або надати документи, які спростовують, що у Державному бюро розслідувань працює/не працює та на якій посаді С. Хіміч;

- підтвердити чи спростувати справжність листа державного Бюро розслідування за вих. №01-200708 від 10.12.2019 року, в якому зазначалося, що другим слідчим відділом Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного Бюро Розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001709 від 06.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України та порушувалася необхідність надання інформації, що відноситься до інформації з обмеженим доступом, який був відписаний слідчим другою слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань С. Хіміч;

- підтвердити чи спростувати факт направлення листа державного Бюро розслідування за вих. №01-200708 від 10.12.2019 року.

27 грудня 2019 року Державним бюро розслідувань адвокату ОСОБА_1, надано відповідь за №28358/12-19 на адвокатський запит, якою проінформовано адвоката, що другим слідчим відділом Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001709 від 06.11.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

У вказаній відповіді також зазначено, що з метою встановлення фактів та обставин, що є предметом дослідження у кримінальному провадженні, слідчим підготовлено запит, який оперативним працівникам для організації вручення службовим особам ТОВ «ЛУКРО» ().

Водночас, у відповіді Державного бюро розслідування від 27.12.2019 року №28358/12-19, з посиланням на норми ст.ст. 220, 221, 222, п.19 ч.1 ст.3 КПК України, звернуто увагу запитувача на те, що в іншій частині запит не підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Таким чином, суб`єкти владних повноважень та їх посадові особи, реалізуючи свої повноваження, наділені правом вчиняти певні дії на підставі та в межах чинних норм законодавства України, зокрема, надавати інформацію на звернення громадян у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».

При цьому, правові засади організації діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовані Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства. Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Отже, надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту.

Відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

При цьому, згідно із положеннями ч. 6 ст. 26 Закону України "Про доступ до публічної інформації" адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що право особи на інформацію є одним з її основних конституційних прав та передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів, при цьому, вказану інформацію має право отримати адвокат цієї особи шляхом направлення адвокатського запиту до відповідних органів державної влади.

Разом з цим, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 686/23317/13-а зазначено правовий висновок, відповідно до якого «…адвокатський запит не є запитом, що направлений на отримання публічної інформації, оскільки може бути спрямований не лише до суб`єктів владних повноважень, але й до будь-якої юридичної особи з метою отримання необхідної адвокату інформації для надання правової допомоги клієнту, у зв`язку з чим відносини, які склалися між позивачем та Головою Таїровської селищної ради щодо зобов`язання останнього надати відповідь на адвокатські запити, не є публічно-правовими у розумінні КАС України.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду приходить до висновку, що вимоги стосовно ненадання відповіді на адвокатські запити ОСОБА_3 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства…».

Водночас, у постанові від 06 лютого 2020 року по справі №640/16398/19 Верховний Суд зазначив наступне: «….23. Виходячи з наведених правових норм, адвокатський запит не є запитом, що направлений на отримання публічної інформації, оскільки може бути спрямований не лише до суб`єктів владних повноважень, але й до будь-якої юридичної особи з метою отримання необхідної адвокату інформації для надання правової допомоги клієнту.

24. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги стосовно ненадання відповіді на адвокатські запити у справі, що розглядалась, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

25. В контексті таких висновків Великої Палати Верховного Суду необхідно вказати, що спірні правовідносини, які склалися між ОСОБА_1 та Начальником третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань ДБР Корецького О.П., ДБР щодо зобов`язання надати відповідь на адвокатський запит позивача, не є публічно-правовими у розумінні КАС України, про що обґрунтовано вказано судами попередніх інстанцій.

26. Такого ж самого висновку дійшов Верховний Суд у справі №821/429/17 (постанова від 5 вересня 2019 року) за аналогічних фактичних обставин і підстав для відступлення від нього, як і від висновків, зроблених Великою Палатою Верховного Суду у справі №686/23318/13-а, немає.

27. Посилання позивача на незастосовність до розглядуваного спору правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що висвітлена у постанові від 16 січня 2019 року (справа №686/23317/13-а), оскільки вона стосується принципово інших обставин та правовідносин є безпідставними, оскільки у вказаній справі зроблено висновок, що вимоги стосовно ненадання відповіді на адвокатські запити не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства (пункт 24 цієї постанови), незалежно від того, кому спрямований такий запит, на захист яких прав, свобод чи інтересів, від імені кого він поданий, який характер носить запитувана інформація та незалежно від її змісту…».

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, дані висновки підлягають застосуванню при розгляді судом даної адміністративної справи.

Отже, зважаючи на наведені судом приписи законодавства та висновки Верховного Суду, суд зазначає, що адвокатський запит не є запитом, що направлений на отримання публічної інформації, оскільки може бути спрямований не лише до суб`єктів владних повноважень, але й до будь-якої юридичної особи з метою отримання необхідної адвокату інформації для надання правової допомоги клієнту, а вимоги стосовно ненадання відповіді на адвокатські запити не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства (пункт 24 цієї постанови), незалежно від того, кому спрямований такий запит, на захист яких прав, свобод чи інтересів, від імені кого він поданий, який характер носить запитувана інформація та незалежно від її змісту.

Як вже зазначено судом, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

При цьому, суд зазначає, що згідно із положеннями ч.1 ст.3 КПК України, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Положеннями ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 КПК України визначено, що кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення. Процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з частиною першою статті 24 Кримінального процесуального кодексу України кожному гарантується в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 220 КПК України, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, у а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Відповідно до ч.1 ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Отже, надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Враховуючи суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, суд зазначає, що оскарження дій чи бездіяльності органів ДБР до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки діяльність таких посадових осіб має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

У зв`язку з цим необхідно зазначити, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури до суду може здійснюватися в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку спір виник не з приводу реалізації відповідачами управлінських функції як суб`єкта владних повноважень, а у зв`язку із наявністю правовідносин, які склались при виконанні повноважень під час здійснення діяльності в рамках Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, суд дійшов висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладені обставини справи, норми діючого законодавства, правові позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання представника відповідача та про наявність підстав для закриття провадження в даній адміністративній справі.

Суд роз`яснює позивачу, що відповідно до ч.1 ст. 24 Кримінально-процесуального кодексу України вирішення даного спору підлягає розгляду за правилами кримінального процесуального законодавства України.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Станом на 09.04.2020 року з боку позивача таке клопотання не надходило.

Зважаючи на вищевикладене, суд роз`яснює позивачу про його право звернутись з відповідним клопотанням про повернення суми сплаченого судового збору у порядку, визначеному п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.120, 139, п.1 ч.1, ч.2 ст.238, ст.ст. 239, 243, 256, 294, 295 КАС України суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника відповідача про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження в адміністративній справі №420/773/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15-денного строку, встановленого ст.295 КАС України. При цьому, пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, який доповнений цим пунктом Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року №540-ІХ, визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений ст.295 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя О.М. Соколенко

.