Справа № 620/3610/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3610/19
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року, суддя Бородавкіна С.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання відмови неправомірною, скасування протоколу та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа: Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому просив:

- визнати неправомірною відмову відповідача у встановленні йому статусу учасника бойових дій, яка виражена у пункті 58 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби від 01.11.2019 року №19;

- скасувати Протокол засідання комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, від 01.11.2019 року №19 в частині відмови йому у встановленні статусу учасника бойових дій;

- зобов`язати відповідача встановити йому статус учасника бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що належними документами та показами свідків підтверджується факт участі позивача у забезпеченні бойової діяльності військ на території Республіки Афганістан, що є достатнім для встановлення йому статусу учасника бойових дій.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року позов задоволене частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 58 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби від 01.11.2019 року №19 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій. Зобов`язано комісію Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 23.10.1978 року по 08.10.1980 року проходив строкову військову службу у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку позивача НОМЕР_2 (а.с. 15-18).

28.02.2019 року позивач подав до відповідної комісії Міністерства оборони України, через Чернігівський ОТЦК та СП, заяву про вирішення питання щодо встановлення йому статусу учасника бойових дій (а.с. 19-36). До заяви позивачем було додано: копії паспорта, коду, військового квитка, відповідь з архіву, заяви та документи свідків.

Листом від 20.03.2019 року за №226/1316 Департаментом кадрової політики Міністерства оборони України заяву ОСОБА_1 було повернута без реалізації (а.с. 37, 38).

Не погоджуючись із такими діями суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із відповідною позовною заявою.

Рішенням суду від 10.06.2019 року у справі №620/1025/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.09.2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо не розгляду та повернення без реалізації заяви ОСОБА_1 про встановлення статусу учасника бойових дій та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_2 від 28.02.2019 року про встановлення статусу учасника бойових дій (а.с. 39-44, 45-50).

На виконання вказаного рішення суду Чернігівським ОТЦК та СП до Міністерства оборони України були надіслані документи позивача для вирішення питання щодо визнання його учасником бойових дій (а.с. 51).

Пунктом 58 рішення Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, оформленим протоколом від 01.11.2019 року за №13, ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, у зв`язку із відсутністю документального підтвердження його участі в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (а.с. 52-53).

Під час ухвалення вказаного рішення Комісією враховано, що згідно архівної довідки ЦПА ФСБ РФ в документах військової частини НОМЕР_1 за період з 1978 року по 1980 року інформація про перебування позивача на території Республіки Афганістан відсутня. Будь-яких інших документів, які б підтверджували участь заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ до розгляду комісії не надано, окрім свідчень двох свідків, одному із яких ( ОСОБА_3 ) цей же архів підтверджує перебування у зазначений період на території Афганістану та видано пільгове посвідчення Управлінням КДБ УРСР по Чернігівській області 31.07.1989 року. Другий свідок, ОСОБА_4 , посвідчення отримав 12.04.1984 року.

Про прийняте рішення позивача повідомлено листом від 13.11.2019 року за №5/5076с (а.с. 54).

Вважаючи відмову у встановленні статусу учасника бойових дій протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п.2 ст.6 Закону України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року №3551 (далі - Закон №3551) учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Постановою Кабінету Міністрів України "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 08.02.1994 року №63 затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території. Так серед вказаного переліку країн і періодів бойових дій зазначена Чехо-Словаччина, 20 серпня 1968 року - 1 січня 1969 року.

Наказом Міністра оборони України від 07.05.2015 року №200 затверджено Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Положення №200). Відповідно до п.1 Положення №200 комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Комісія) створюються в Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_3 , військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах.

Відповідно до п.10 Положення №200 на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил та Державної спеціальної служби транспорту (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби у Збройних Силах та Державній спеціальній службі транспорту), колишніх партизанів та підпільників, - за місцем їх реєстрації (перебування на військовому обліку).

Згідно з пунктом 11 та 12 Положення №200 комісії зобов`язані:

- приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку;

- інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії;

- розглядати внесені на розгляд заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання;

- робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника;

- заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін);

- доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження;

- розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів чи особисто заявнику з метою подальшого доопрацювання;

- засідання Комісії проводити не рідше одного разу на місяць (за наявності документів).

Комісії приймають рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій на підставі таких документів: заяв громадян або клопотань командирів (начальників); довідок відповідного періоду, підписаних і завірених печаткою; партизанського квитка; посвідчення учасника підпілля; посвідчення до знака За розмінування; грамот, фотографій (оригіналів); газетних матеріалів того періоду, який потребує підтвердження; історичних довідок, документів та інших архівних матеріалів; документів потрібного періоду, де зазначені прізвище, ім`я та по батькові заявника; документів, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період; інших документів, на підставі яких можливо зробити достовірний висновок про участь у бойових діях або розмінуванні (траленні бойових мін).

Пунктами 13 та 15 Положення №200 передбачено, що за відсутності в заявника через незалежні від нього причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником в одній військовій частині (установі, закладі) та визнані учасниками бойових дій, особами з інвалідністю внаслідок війни за цей період.

У разі звернення особи до суду стосовно встановлення факту участі в бойових діях чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, і прийняття судом відповідного позитивного рішення, таке рішення суду визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій. Копія рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами.

Згідно витягу з протоколу №13 засідання комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів служби від 01 листопада 2019 року вбачається, що комісією були розглянуті всі подані позивачем документи, в т.ч. архівна довідка Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки РФ від 31.01.2019 року, нотаріально посвідченні пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , військовий квиток на ім`я позивача та на підставі розглянутих документів прийнято рішення про відмову в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю документального підтвердження участі громадянина ОСОБА_1 в бойових діях чи забезпечення бойової діяльності військ (флотів).

Із наданого позивачем до справи військового квитка (ксерокопія) вбачається, що позивач проходив службу в в/ч НОМЕР_1 у період з жовтня 1978 року по жовтень 1980 року. У військовому квитку наявні інші записи щодо військовозобов`язаної особи, проте жодного запису, який би свідчив про те, що позивач протягом військової служби з жовтня 1978 року по жовтень 1980 року брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів) в Республіці Афганістан не має.

На звернення позивача Федеральна державна казенна установа «Центральний прикордонний архів ФСБ РФ» направила лист від 31.01.2019 року за № 21/59/С-27 відповідно якого в документальних матеріалах військової частни НОМЕР_1 за період з 1978 року по 1980 рік відомості про перебування на території Республіки Афганістан ОСОБА_1 не знайдено.

Інших документальних доказів, які б могли свідчити про перебування позивача в період проходження військової служби з 1978 по 1980 роки в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів), позивач ОСОБА_1 ні до Міністерства оборони України, ні до суду не надав.

Щодо письмових, нотаріально посвідчених заяв громадян ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , які підтвердили, що позивач брав участь у забезпеченні бойової діяльності військ на території Республіки Афганістан, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно військового квитка на ім`я ОСОБА_3 , в останньому міститься запис про участь в бових діях на території Республіки Афганістан з 10.02 по 28.08.1980 року.

Також міститься запис у військовому квитку на ім`я ОСОБА_4 про проходження служби у в/ч 2033 з 06.03.1980 року по 22.07.1980 року та, що останній має право на пільгу відповідно до постанови ЦК КПРС і РМ СРСР від 17.08.1983 року.

Таким чином, вищезазначені особи мають документальне підтвердження перебування на території Республіки Афганістан, тоді як будь-яких записів у військовому квитку позивача не має.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в заявах свідків зазначено, що вони проходили службу у військовій частині № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що свідчить про те, що сама військова частина не була дислокована на території Республіки Афганістан, а отже сам факт проходження служби позивачем в даній військовій частині не може свідчити про те, що він брав участь у забезпеченні бойової діяльності військ на території Республіки Афганістан.

Заяви зазначених свідків, на думку колегії суддів, не можуть бути достатніми доказами для вирішення питання про перебування позивача в період проходження військової служби з 1978 по 1980 роки в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів), оскільки відсутнє взагалі документальне підтвердження перебування позивача у зв`язку з вищезазначеними обставинами на території Республіки Афганістан.

Крім того, колегія суддів бере до уваги відповідь Федеральної державної казенної установи «Центральний прикордонний архів ФСБ РФ» відповідно до якого в документатальних матеріалах військової частини НОМЕР_1 за період з 1978 року по 1980 рік відомості про перебування на території Республіки Афганістан ОСОБА_1 не знайдено.

Згідно ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ст.75 КАСУ).

За змістом ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проаналізуваши всі надані до справи докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, колегія суддів, з урахуванням вимог ст.73,75,76 КАС України, приходить до висновку, що наявність лише заяв свідків, які нотаріально засвідчені, не є достатніми доказами для встановлення факту перебування позивача в період проходження військової служби з 1978 по 1980 роки в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів), тоді як будь-яке документальне підтвердження даного факту відсутнє, в тому числі відсутні дані в архівних документах військової частини, де проходив службу позивач.

Що стосується питання застосування судом першої інстанції ст. 78 КАС України, та посилання на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року у справі №620/1025/19, то колегія суддів не може погодитись із такими доводами суду .

Відповідно до частини 4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

До матеріалів справи долучено рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі №620/1025/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Згідно даного рішення визнано неправомірними дії МО України щодо нерозгляду та повернення без реалізації заяви ОСОБА_1 про встановлення статуту учасника бойових дій та зобовязано розглянути заяву. Рішення залишено без змін відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року, тобто набрало чинності.

Проте, спір, який виник у справі №620/1025/19, не стосувався питання встановлення факту перебування позивача в період проходження військової служби з 1978 по 1980 роки в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів), перевірки судом доказів та документального підтвердження такого перебування, а також законності відмови позивачу у встановленні статусу учасника бойових дій.

Спір у даній справі стосувався не розгляду відповідачем у встановлему законом порядку заяви позивача про встановлення статусу учасника бойових дій.

Тому, лише у даному спорі, предметом якого є рішення Комісії МО України щодо відмови встановити позивачу статус учасника бойових дій, суд має встановити законність такої відмови за наявності чи відсутності правових підстав для встановлення позивачу статусу учасника бойових дій.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладених доводів та встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що відповідачем оскаржуване рішення прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки відсутнє документальне підтвердження перебування позивача в період проходження військової служби з 1978 по 1980 роки в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Тому, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог і вважає за необхідне рішення скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивач не проходив службу в ЗС колишнього СРСР, а проходив службу у військовій частині прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР, та що Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оборони колишнього СРСР то дані обставини не стосуються оскаржуваного протокольного рішення комісії №13 від 11 листопада 2019 року, не були предметом відмови позивачу, тоді як підставою для відмови в наданні статусу учасника бойових дій позивачу стала відсутність документального підтвердження участі в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для встановлення позивачу статусу учасника бойових дій.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неправильне застосування норм матеріального права призвело до помилкового вирішення даної справи, а тому рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання відмови неправомірною, скасування протоколу та зобов`язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Костюк Л.О.