Справа № 520/338/20
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Чудних С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 р. Справа № 520/338/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Судді-доповідача: Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2020, по справі № 520/338/20

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати неправомірними дії/бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міськради про відмову у призначенні компенсації витрат на догляд за інвалідом 1 групи по зору ОСОБА_2 за період з 23.10.1997 по 16.09.2001; зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міськради призначити компенсацію витрат на догляд за інвалідом 1 групи по зору ОСОБА_2 за період з 23.10.1997 по 16.09.2001 в сумі 245,20 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 залишено без задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із адміністративним позовом, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та поновити строк звернення до суду із даним адміністративним позовом. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм процесуального права, зокрема суд першої інстанції не врахував поважності причин пропуску строку звернення до суду у зв`язку із необхідністю догляду за особами-інвалідами. Також апелянт зазначила, що відповідно до п. 12 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 558, якщо суми компенсації не одержані з вини органу, який їх призначає та виплачує, вони виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата за минулий час здійснюється виходячи з прожиткового мінімуму, затвердженого на момент виплати.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судовим розглядом, 17.09.2001 ОСОБА_1 звернулась до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Комінтернівської районної ради м. Харкова із заявою про призначення компенсації виплати на догляд за особою з інвалідністю 1 групи по зору ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Комінтернівської районної ради м. Харкова позивачу призначено компенсацію з дати її звернення, а саме з 17.09.2001.

В подальшому, позивач неодноразово зверталась до Управління праці та соціального захисту населення з питання призначення компенсації з 1997 по дату призначення 17.09.2001.

Листами № 01-В3147 від 12.06.2003, № 01-В4200 від 06.08.2003, № 01-В4332 від 18.08.2003, № 01-В4330 від 18.08.2003, № 01-В5711 від 22.10.2003, № 766 від 18.06.2004, № 01-В/3491 від 06.07.2004, № 4405 від 15.07.2004 Управлінням повідомлялось позивачу, що зазначений вид компенсації призначається з дня звернення особи із відповідною заявою, та оскільки позивачка звернулась із заявою лише 17.09.2001, то підстави для призначення компенсації за період до 17.09.2001 відсутні.

Не погодившись із відмовою відповідача у призначенні компенсації з 1997, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Досліджуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду із адміністративним позовом колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що починаючи з 2003 року ОСОБА_1 була обізнана із прийнятим відповідачем рішення про відмову у призначенні компенсації виплат на догляд за інвалідом за період з 23.10.1997 по 16.09.2001 та з підставами такої відмови.

При цьому, звертаючись до суду із позовом 10.01.2020 позивач просить зобов`язати відповідача призначити компенсацію витрат на догляд за інвалідом з 23.10.1997 по 16.09.2001, тобто пропущення строку звернення до адміністративного суду складає більше ніж 17 років.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо необмеження у даному випадку шестимісячним строком можливості звернення до суду колегія суддів зазначає наступне.

Так, позивач звертала увагу, що відповідно до п. 12 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 558, якщо суми компенсації не одержані з вини органу, який їх призначає та виплачує, вони виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

У той же час, п. 5 зазначеного Порядку встановлено, що компенсація призначається і виплачується структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради за місцем проживання, перебування особи, якій надаються соціальні послуги, з дня подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, та особою, яка їх потребує, заяв разом з документами, зазначеними у пункті 6 цього Порядку.

У разі коли до заяв не додані всі необхідні документи, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради письмово протягом трьох днів повідомляє заявнику, які документи слід подати додатково. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців з дня одержання такого повідомлення, днем подання заяв вважатиметься день їх прийняття або відправлення.

Таким чином, колегія суддів вказує, що призначення зазначеного виду компенсації здійснюється не автоматично, а передбачає виконання особою відповідних дій, а саме подання заяви щодо призначення компенсації разом з документами, перелік яких визначений п. 6 Порядку.

У ході судового розгляду встановлено, що позивач звернулась до відповідача із належною заявою про призначення компенсації виплати на догляд за особою з інвалідністю лише 17.09.2001.

З цієї ж дати рішенням Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Комінтернівської районної ради м. Харкова позивачу призначено компенсацію.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду із адміністративним позовом 10.01.2020, обізнаність позивача із відмовою у призначенні компенсації за період з 23.10.1997 по 16.09.2001 якнайменше у 2003 році, шестимісячний строк звернення до адміністративного суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строків, визначених ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, при зверненні до суду із даним позовом.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Крім того, Європейський суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)

Таким чином, поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції стосовно відсутності обґрунтованих доводів щодо поважності причин пропуску понад 17-річного строку звернення до суду із позовними вимогами щодо визнання протиправною відмови у призначенні компенсації витрат на догляд за інвалідом за період з 23.10.1997 по 16.09.2001 та зобов`язання призначити таку компенсацію.

При цьому, посилання апелянта на те, що до 08.05.2003 вона здійснювала догляда за двома особами із інвалідністю не можуть бути розцінені як поважні причини пропуску строку для звернення до адміністративного суду із даними позовними вимогами.

У відповідності до ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених ч.ч. 3, 4 ст. 123 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про залишення без розгляду адміністративного позову в цій частині.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши ухвалу суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 по справі № 520/338/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов