Справа № 805/1158/17-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 р. Справа№805/1158/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:головуючого судді Молочної І.С., суддів Бабаш Г. П., Тарасенка І.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач -1; юридична адреса: пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 00034022), в якому (з урахуванням поданої до суду заяви про збільшення позовних вимог) просить:

- поновити і захистити порушені права по одержанню одноразової грошової допомоги;

- визнати протиправною бездіяльність підрозділів Міністерства оборони України по своєчасному поданню матеріалів на комісію по призначенню та виплаті одноразової допомоги (з 2004 року по 2016 рік);

- визнати протиправною бездіяльність комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по обліку і поданню матеріалів інваліда війни 2 групи ОСОБА_1 на комісію Міністерства оборони України по розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги (з 2004 року по 2016 рік);

- визнати відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги протиправною;

- пункт 31 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України №54 від 8 липня 2016 року скасувати;

- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити певні дії по призначенню і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у відповідності до пункту 1(б) статті 16-2 Закону України №2011 від 20 грудня 1991 року та вимогами статей 623, 625 Цивільного кодексу України;

- зобов`язати Міністерство оборони України відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 кратного прожиткового мінімуму.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням наданих уточнень позивач зазначив, що 02 грудня 2004 року його визнано інвалідом II у зв`язку з захворюванням, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою ДОН-04 №029139 від 02 грудня 2004 року, що, на думку позивача, дає йому право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20 грудня 1991 року у редакції від 08 липня 2004 року . Для реалізації зазначеного права позивач звернувся з відповідною заявою до Міністерства оборони України, однак, відповідно до протоколу від 08 липня 2016 року, позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

В поданій до суду заяві про уточнення позовних вимог позивач додав, що навіть у зв`язку з припиненням ліцензування діяльності НАСК «ОРАНТА» з державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців та інших категорій громадян він не може погодитись з неможливістю виплати йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи. Посилаючись на положення Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» щодо неможливості скасування гарантованих певним категоріям громадян пільг, а також на приписи статей 22, 170, 1166, частину 1 статті 1173 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що Міністерство оборони України як орган, який виконує функції по виплаті грошової допомоги у разі настання інвалідності, має нести відповідальність по виконанню зобов`язань щодо обліку інвалідів війни і своєчасному забезпеченню грошовою допомогою (своєчасному інформуванню про право на її одержання), у зв`язку з чим вважає, що саме з цього органу підлягає стягненню завдана йому майнова шкода.

Відповідач-1 позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказує на те, що оскільки ІІ група інвалідності позивачу була встановлена у 2004 році, при вирішенні питання щодо виплати одноразової грошової допомоги слід керуватись законодавством, що діяло станом на цей час, а саме Законом України «Про соціальний та правовий захист військо службовців та членів їх сімей» та Умовами державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488. Відповідач зазначає, що згідно із законодавством, яке діяло на час встановлення позивачу інвалідності, такої соціальної виплати, як одноразова грошова допомога у разі встановлення інвалідності не існувало, а існувало лише державне страхування та виплати страхових сум, що здійснювала національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА», у зв`язку з чим Комісією прийнято законне та обґрунтоване рішення про відсутність у позивача права на виплату одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року, що залишена без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року, позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Верховного суду від 15 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №805/1158/17-а скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 02 грудня 2019 року Донецький окружний адміністративний суд прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії та ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження задоволено, зазначену справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання 26 грудня 2019 року.

Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено та відкладено підготовче засідання на 15 січня 2020 року.

15 січня 2020 року ухвалами суду в задоволенні клопотання відповідача про залучення Донецького обласного військового комісаріату в якості третьої особи на стороні відповідача відмовлено та відкладено підготовче засідання по справі на 30 січня 2020 року.

Ухвалами суду від 30 січня 2020 року прийнято заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 19 січня 2020 року, що надійшла до суду 22 січня 2020 року; залучено до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач-2; місце знаходження: АДРЕСА_2 ) в якості співвідповідача; призначено підготовче засідання на 18 лютого 2020 року.

У встановлений судом строк відпоідач-2 надав суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

18 лютого 2020 року ухвалою суду відкладено підготовче судове засідання на 05 березня 2020 року.

В порядку статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) позивач надав відповідь на відзив, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ухвали суду від 05 березня 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії та призначено справу до судового розгляду по суті у складі колегії суддів на 31 березня 2020 року.

В судове засідання, що відбулося 31 березня 2020 року, позивач не прибув. Разом з тим, 27 березня 2020 року телефонограмою повідомив суд про неможливість прибуття у судове засідання у зв`язку із запровадженням карантину та просив розглянути справу в письмовому провадженні.

Представник відповідача-1, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, просив здійснити розгляд справи без його участі.

Представник відповідача-2, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Отже, в порядку статті 205 КАС України відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 02 грудня 2004 року визнано інвалідом II групи у зв`язку із захворюванням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального боргу, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДОН-04 №029139.

Позивач, вважаючи, що має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20 грудня 1991 року, 04 квітня 2016 року звернувся із відповідною заявою до Донецького обласного військового комісаріату.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби №54 від 08 липня 2016 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з тих підстав, що інвалідність позивачу встановлено до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», а закони та інші нормативно-правові акти згідно зі статтею 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІІ.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені розділом ІІ цього Закону, зокрема, встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.

В силу приписів статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. №284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. №1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права на її отримання є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.

Статтею 16 Закону №2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) визначено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488 затверджено Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум (далі Умови №488).

Пунктом 1 Умов №488 (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться Національною акціонерною страховою компанією "ОРАНТА" за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.

Підпунктом «б» пункту 6 цих Умов передбачалось, що Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Згідно з пунктом 7 вказаних Умов вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити Національній акціонерній страховій компанії "ОРАНТА" протягом трьох років з дня настання страхової події.

Відповідно до пункту 11 Умов для визначення права на виплату страхових сум застрахований або його спадкоємці оформляють у районному військовому комісаріаті (відповідному військовому органі, підрозділі) та подають до Національної акціонерної страхової компанії "ОРАНТА" такі документи:

а) у разі загибелі або смерті застрахованого - заяву за встановленою формою (додаток №2), копію свідоцтва про смерть застрахованого, свідоцтво про право на спадщину, документ, що засвідчує особу спадкоємця;

б) у разі втрати застрахованим працездатності - заяву за вказаною формою, копію довідки медико-соціальної експертної комісії про розмір втрати працездатності, документ, що засвідчує особу.

Зміст зазначених норм права свідчить, що «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі травмування під час виконання обов`язків військової служби та в інших випадках встановлених законом.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 березня 2015 року у справі№21-563а14.

Водночас, суд зазначає, що пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, якою було затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (в редакції, чинній на час її прийняття), Уряд вимагав завершити виплату страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 року, відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488.

Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки.

Суд зазначає, що порядок та процедура нарахування і виплати обов`язкового особистого державного страхування у зв`язку з встановленням позивачу групи інвалідності були чітко визначені та врегульовані положеннями Закону №2011-ХІІ та Умов №488 у відповідних редакціях. Зазначені нормативно-правові акти були зрозумілими, точними і передбачуваними.

З огляду на наведені вище норми законодавства, суд зазначає, що позивач як особа, яку 02 грудня 2004 року визнано інвалідом II групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, мав право на отримання обов`язкового особистого державного страхування відповідно до приписів Умов №488 безпосередньо до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, однак таким правом не скористався.

При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на допущення відповідачами бездіяльності щодо обліку і своєчасного подання матеріалів на комісію по призначенню та виплаті позивачу одноразової допомоги з 2004 року по 2016 рік, оскільки позивач у вказаний період часу не виявив бажання скористатись наявним у нього правом на отримання цієї допомоги шляхом оформлення у районному військовому комісаріаті та особистого подання до Національної акціонерної страхової компанії "ОРАНТА" необхідних для призначення допомоги документів, як цього вимагав пункт 11 Умов №488.

Враховуючи те, що на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги законодавство, що регулює порядок нарахування та виплати такої допомоги, зазнало змін, суд вважає, що рішення відповідача-1 №54 від 08 липня 2016 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, є обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку з викладеним, суд також не вбачає законних підстав для зобов`язання Міністерства оборони України здійснити певні дії по призначенню і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у відповідності до пункту 1(б) статті 16-2 Закону №2011.

Крім того, щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди суд зазначає, що згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння їїзаподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Пунктом 5 цієї постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2018 року у справі №826/23650/15.

Беручи до уваги те, що під час розгляду цієї справи не встановлено, що відповідачем у спірних правовідносинах була допущена будь-яка бездіяльність, яка б могла бути визнана протиправною, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приписи наведених положень законодавства, за результатом розгляду цієї адміністративної справи колегія суддів дійшла висновку про доведеність відповідачем-1 обґрунтованості прийнятого ним оскаржуваного рішення в частині, що стосується позивача, а також відсутність допущеної відповідачами бездіяльності, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (юридична адреса: пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код 00034022), ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце знаходження: вул. Громової, 67, Маріуполь, Донецька область, 87500) про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 31 березня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини 3 статті 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя І.С. Молочна

Судді Бабаш Г. П.

Тарасенко І.М.