Справа № 260/269/20
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2020 рокум. Ужгород№ 260/269/20

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Плеханова З.Б. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Західного регіонального управління кінологічного навчального центру Державна прикордонна служба України (вул. Львівська, буд. 166,м. Великі Мости, Сокальський район, Львівська область,80074), про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Західного регіонального управління кінологічного навчального центру Державна прикордонна служба України , яким просить:

1.Визнати протиправною бездіяльність Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) по ненарахуванню і невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за 23 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік.

2.Зобов`язати Кінологічний навчальний центр Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби-України (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 23 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру його грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу вказаного Центру (25.09.2019р.).

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ- НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (номер ОКПП - НОМЕР_3 ) 10 000,00 грн.(десять тисяч грн. 00 коп.) витрат з оплати правничої допомоги адвоката.

1.Позиції сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2008 року Позивач проходив військову службу на різних посадах у Державній прикордонній службі України. Під час проходження військової служби в Державній прикордонній службі України Позивач у 2014 році безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у Луганській області, у зв`язку з чим у 2015 році отримав статус учасника бойових дій . Наказом начальника Кінологічного навчального центру ЗахРУ від 24.09.2019р. №200-00 Позивача звільнено з військової служби. Наказом начальника Центру від 25.09.2019р. №201-ОС Позивача виключено зі списків особового складу цього Центру. Цим же Наказом №201-00 передбачена виплата Позивачеві компенсації за невикористані 23 календарні дні щорічної основної відпустки за невикористанні 23 календарні дні щорічної основної відпустки за 2019 рік. Однак до теперішнього часу вказана компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки на виконання такого Наказу Позивачеві не виплачена. Крім того, позивач зазначає, що відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Однак всупереч вимогам ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" , позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2045-2019 роки. З огляду на викладене бездіяльність Відповідача по ненарахуванню і невиплаті Позивачеві грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної і додаткової відпусток є протиправною, а Позивач вправі вимагати виплати йому такої компенсації.

25 лютого 2020 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача про заперечення щодо позову, де зокрема, зазначає, що згідно п.п. 5 п. З розділу V Інструкції, до двомісячного строку перебування у розпорядженні не зараховуються періоди перебування на стаціонарному лікуванні у клінічних центрах (госпіталях), клініках, лікарнях, перебування у додатковій оплачуваній відпустці. Враховуючи перебування військовослужбовця на лікуванні (наказ №131-вв від 01.07.2019 - 10 днів, наказ №199-ОС від 23.09.2019 - 10 днів) та у додатковій відпустці (наказ №132-ОС від 25.06.2019 - 5 днів, наказ №153-ОС РІД - 22.07,2019 - 6. днів) термін збереження належного йому грошового- забезпечення продовжено до 28 серпня 2019 року. Наказом начальника Кінологічного навчального центру №201-ОС від 25.09.2019 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби в запас за підпунктом "е" (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".Оскільки Позивач за період проходження служби у Центрі на посаду не призначався, на день його виключення зі списків особового складу Центру (25.09.2019р.) він був позбавлений грошового забезпечення. Беручи до уваги вищевикладене, зазначає, що на день виключення зі списків особового складу капітана ОСОБА_1 розмір компенсації за невикористані дні відпустки за 2019 рік становить нуль грн. 00 коп.

Крім того, зазначено, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних на рік, передбачена п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу" та ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", на час дії особливого періоду не надається. Тому, надання додаткової відпустки учасникам бойових дій під час дії особливого періоду припинено, а тому позивач реалізувати свої права щодо отримання такої відпустки на даний час не може, і, як наслідок, вимоги щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку є похідними та залишаються без реалізації.

30 березня 2020 року, від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що Законом України «Про соціальний і правовий захист війсковослужбовців та членів їх сімей» гарантоване право військовослужбовців на отримання грошового забезпечення за всі невикористані дні щорічної основної відпустки. У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Такий правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019р. у зразковій справі №620/4218/18, спір у якій виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачем заявлено аналогічні вимоги.

2. Обставини, встановлені судом.
Судом встановлено, що з 2008 року Позивач проходив військову службу на різних посадах у Державній прикордонній службі України.

Під час проходження військової служби в Державній прикордонній службі України Позивач у 2014 році безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у Луганській області, у зв`язку з чим у 2015 році отримав статус учасника бойових дій , що стверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 23.04.2015р (а.с.8) та відповідною довідкою від 13.11.2014 року №10/72 (а.с.7).

Згідно з наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (надалі - ЗахРУ) від 29.05.2019р № 226-ОС позивача звільнено з посади старшого офіцера (старшого оперуповноваженого з організації оперативно-розшукової діяльності) оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації н.п. Дякове) оперативно-розшукового управління ЗахРУ та зараховано у розпорядження начальника Кінологічного навчального центру ЗахРУ (надалі - Відповідач/Центр) (а.с.5)

Враховуючи перебування військовослужбовця на лікуванні (наказ №131-вв від 01.07.2019 - 10 днів, наказ №199-ОС від 23.09.2019 - 10 днів) та у додатковій відпустці (наказ №132-ОС від 25.06.2019 - 5 днів, наказ №153-ОС РІД - 22.07,2019 - 6. днів) термін збереження належного йому грошового забезпечення продовжено до 28 серпня 2019 року. (а.с.38-41).

Наказом начальника Центру від 24.09.2019р. №200-00 Позивача звільнено з військової служби.

Наказом начальникаКінолоичного навчального центру ЗахРУ від 25.09.2019р. №201-ОС Позивача виключено зі списків особового складу цього Центру. Цим же Наказом №201-00 передбачена виплата Позивачеві компенсації за невикористані 23 календарні дні щорічної основної відпустки за 2019 рік. (а.с.6)

З часу отримання статусу учасника бойових дій (з 2015р.) і до звільнення з військової служби - 2019р. позивачеві не надавалась додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

При звільненні Позивача з військової служби Відповідач також не виплатив йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій.

У зв`язку з цим Позивач 20 грудня 2019 року надіслав на адресу Відповідача заяву , якою просив виплатити йому вказану грошову компенсаціюза невикористані дні додаткової відпустки.(а.с.9).

У відповідь на цю заяву Відповідач листом від 09.01.2020р. №11/К-80 відмовив Позивачеві у виплаті такої компенсації. (а.с.10).

На обгрунтування такої відмови Відповідач зазначив, що у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019р. у зразковій справі №620/4218/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р., наведено правовий висновок про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду їм виплачується" компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Однак, військовослужбовцям, які є учасниками бойових дій, компенсація за всі невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», здійснюється у порядку, визначеному пунктом 6 глави 8 розділу V вже згаданої вище «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» за відповідними рапортами військовослужбовців, поданими до виключення їх зі списків особового складу, на підставі наказу начальника (командира). Натомість Позивач з відповідним рапортом не звертався.

Згідно довідки командира В/Ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 16.03.2020 року про суми нарахованого та виплаченого грршового забезпечення , позивачу:

- 13.09.2019 року виплачено грошове забезпечення за 30 днів вересня в сумі 15096 грн 73 коп;

- 25.09.2019 року у зв`язку із перебуванням військовослужбовця у розпорядженні начальника Кінологічного навчального центру з 29.05.2019 року і не призначенням його на посаду, здійснено перерахунок грошового забезпечення за період його перебування на лікуванні та перебуванні у додатковій відпустці. Період виплати належного грошового забезпечення продовжено по 28.08.2019 року;

- компенсація за 23 дні невикористаної відпустки проводилась виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого мав військовослужбовець, на день виключення зі списків особового складу Держприкордонслужби - 00 грн 00 коп.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» учасники бойових дій мають право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").
У даному випадку спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку зі звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Пунктом 8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист війсковослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки надаються на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Так, відповідно до пункту 14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист війсковослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зі служби військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Аналогічні положення містяться у пункті 6 Глави 8 Розділу V «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», затвердженої Наказом МВС України від 25.06.2018р. №558, згідно з якими у рік звільнення зі служби військовослужбовцям, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток, виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Натомість при звільненні Позивача з військової служби Відповідач також не виплатив йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ) та Законі України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ (далі - Закон № 1932-ХІІ).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-ХІІ визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, пунктом 6 глави 8 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306, у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

При цьому цей пункт 6 взагалі не містить положень про необхідність подання військовослужбовцями будь-якого рапорту для виплати такої компенсації, зокрема і до виключення їх зі списків особового складу військових частин.

Більше того, згідно з пунктом 14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист вшсковослужбовців та членів їх сімей» та цим же пунктом 6 Глави 8 Розділу V «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» обов`язок з виплати військовослужбовцям при звільненні грошової компенсації за невикористані дні відпусток покладається саме на відповідні органи Державної прикордонної служби України, а тому недотримання військовослужбовцями певних формальностей не звільняють ці органи від виконання такого обов`язку.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені також у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 та враховуються судом при вирішенні цієї справи. Крім того, у вказаних судових рішеннях зазначено, що право на отримання такої компенсації не обмежується жодним строком.

З огляду на викладене бездіяльність Відповідача по ненарахуванню і невиплаті Позивачеві грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної і додаткової відпусток є протиправною, а Позивач вправі вимагати виплати йому такої компенсації.

Щодо виплати грошової компенсації за 23 дні щорічної основної відпустки , то суд констатує, що дана виплата була передбачена наказом начальника Кінологічного навчального центру ЗахРУ від 25.09.2019р. №201-ОС, який є чинним і підлягає виконанню, грошове забезпечення отримав 13 вересня 2019 року . Крім того , позивач у 2019 році перебував на службі спочатку на посаді старшого офіцера ОРВ, а потім з 29.05.2019 року перебував у розпорядженні відповідача і мав право на грошове забезпечення відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306, а саме: у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

Згідно п. 128 "Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України", затвердженого Указом Президента України № 1115/2009 від 29 грудня 2009 року за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження начальників органів Держприкордонслужби відповідно до підпунктів 1-3, 7, 8, 11, 12 і 15 цього пункту, зберігається право на забезпечення всіма видами матеріального та грошового забезпечення за останньою посадою, яку вони займали. Порядок грошового забезпечення військовослужбовців, які зараховані у розпорядження з інших підстав, визначається законодавством, що регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців.

Посилання відповідача на невключення до двомісячного строку перебування військовослужбовців у розпорядженні термінів перебування позивача на лікуванні і у відпустці , що є підставою для невиплати грошової компенсації , є помилковим і суперечить вищевказаним положенням.

Щодо стягненняза рахунок бюджетних асигнувань Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_1 ) на користь позивача 10 000,00 грн. витрат з оплат правничої допомоги адвоката, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15.
При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це.

Так, Кінологічний навчальний центр не погоджується із зазначеними судовими витратами на надання правничої допомоги, які визначені у описі наданих адвокатом послуг, згідно з укладеним з клієнтом договором від 30.01.2020 року № 06/с та вважає їх неспівмірними. Зазначено, що наданими на розгляд суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами вважаю, що у позивача відсутні підстави для компенсації витрат на правову допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).
Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст.30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що представником позивача В.Гончаровим було подано для підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги до суду інстанції наступні документи: договір № 0б/с від 30 січня 2020 року «Про надання правничої допомоги»; опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом за укладеним з ОСОБА_1 договором від 30.01.2020 р. № 06/с «Про надання правничої допомоги»; квитанція до прибуткового касового ордеру № 01 від 30.01 2020р.

Однак позивачем не було представлено на розгляд суду акти виконаних робіт до договору № 06/с «Про надання правничої допомоги» від 30. 01.2020 року з деталізацією послуг, які були надані ОСОБА_1 , не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг з посиланням на первинні документи. В описі робіт також немає відповідної деталізації робіт (наданих послуг), натомість у видах робіт зазначено «участь у судових засіданнях - 1 години» хоча станом на дату укладення цього опису, жодне судове засідання не було призначено та не відбулось.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 Судом було висловлено правову позицію, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.12.2018р. по справі № 826/856/18.
На підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги позивачем подано: Копія договору про надання правової допомоги, копія квитанція до прибуткового касового ордера від 24.12.2019 року №2019/12/24-04, копія розрахунку витрат на правову допомогу, адвокатський ордер.

Визначення поняття розрахункового документа наведено у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій форм

Визначення поняття розрахункового документа наведено у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Розрахунковий документ - документ встановленої форм та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Форма та зміст розрахункових документів передбачена вимогами Положення, затвердженого наказом Мінфіну від 21.01.2016р. №13 (далі Положення № 13).

Так, фіскальний касовий чек розрахунковий документ, надрукований РРО при проведенні розрахунків за продані товари (надані послуги), за встановленою формою № ФКЧ-1 (п.1 р. ІІ Положення №13).

Пунктами 23, 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 встановлено, що касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.

Згідно Положення готівкові розрахунки/розрахунки готівкою - платежі готівкою суб`єктів господарювання і фізичних осіб за реалізовану продукцію (товари, виконані роботи, надані послуги), а також за операціями, які безпосередньо не пов`язані з реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг) та іншого майна

Касові операції - операції суб`єктів господарювання між собою та з фізичними особами, пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку;

Приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання.
Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим.

У п. 3 Положення зазначено, що у разі відсутності у документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, документ не прийматиметься як розрахунковий.

Статтею 3 ГКУ встановлено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.2. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

3. Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України ( Поняття суб`єкта господарювання) суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

2. Суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

В статті 1 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" надано наступне визначення: 1) адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; 2) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Надана представником позивача квитанція до прибуткового касового ордера № 01 роздрукована на окремому бланку невстановленого взірця, і як первинний документ бухгалтерської звітності, за формою не відповідає Додатку 2 до Положення.( пункт 25 Розділу ІІІ), а отже не є допустимим доказом в розумінні статті 74 КАСУ.

Судом підставі аналізу вищевказаних нормативних актів встановлено, що ні позивач ні адвокат не є субєктом господарювання, а тому норми вищевказаного Положення № 13 та Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" до розрахунків між ними застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 1 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Платіжного доручення, яким би підтверджувався переказ коштів позивачем на рахунок адвоката суду не надано.

Статтею 30 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

2. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата),

підстави для зміни розміру гонорару,

порядок його сплати,

умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

3. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В доданому до Ордеру договорі Порядок обчислення гонорару- відсутній, що є суттєвим чинником, який впливає на підтвердженням понесених витрат, про що також зазначав Верховний Суд у справі № 826/856/18.
У наданому позивачем Договорі про надання правничої допомоги у п.2 (Розрахунок за надану допомогу) зазначено, що оплата проводиться шляхом сплати коштів готівкою безпосередньо адвокату або внесенням коштів на його банківський рахунок, однак це суперечить наданій квитанції щодо сплати готівки у касу.

Крім того, згідно ст. 1 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Платіжного доручення, яким би підтверджувався переказ коштів позивачем на рахунок адвоката суду не надано.

Судом встановлено , що витрати позивача на послуги адвоката не підтверджені належними фінансовими документами (оскільки не надано суду видаткових касових ордерів або платіжних доручень про передачу коштів адвокату) та не встановлено й не зазначено, якими доказами підтверджується фактичне понесення Відповідачем витрат на правову допомогу (їх оплати), що також зауважив Верховний Суд у справі № 906/194/18.

ВС/КГС у справі № 922/1163/18 від 06 березня 2019 зазначив наступне:

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішенні у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Таким чином, суд вважає, що витрати на оплату послуг адвоката не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому підстави для їх стягнення у сумі 10000,00 грн. відсутні.

У відповідності до ст. 132 КАСУ судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 242-246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) до Західного регіонального управління кінологічного навчального центру Державна прикордонна служба України (вул. Львівська, буд. 166,м. Великі Мости,Сокальський район, Львівська область,80074, ), про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії -задовольнити

2.Визнати протиправною бездіяльність Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) по ненарахуванню і невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за 23 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік.

3.Зобов`язати Кінологічний навчальний центр Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби-України (військову частину НОМЕР_1 ) АДРЕСА_2 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за 23 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру його грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу вказаного Центру - 25.09.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

СуддяЗ.Б.Плеханова