Справа № 640/4183/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4183/19 Суддя першої інстанції: Клочкова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - Відповідач, МОН України) про:

- визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання публічної інформації за запитом;

- зобов`язання надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту;

- відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю МОН України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2019 року позов задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність МОН України щодо ненадання відповіді на запит Балабанова С.Б. від 18.01.2019 року про надання публічної інформації в передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації» строк. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Крім того, у листопаді 2019 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 , у минулому - ОСОБА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив ухвалити додаткове судове рішення у справі №640/4183/19 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства освіти і науки України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, відшкодування шкоди. У даній заяві Позивач зазначає, що судом першої інстанції повинно бути вирішено питання, порушене ОСОБА_2 та викладене ним в адміністративному позову за пунктом №4 прохальної частини на аркуші №6, що пов`язане з зобов`язанням Відповідача надати Позивачу повну інформацію, що запитувалась відповідно до інформаційного запиту Позивача, зокрема: документ від 08.10.2010 року, лист МОН України №10/2-1080 «Щодо права на повне державне забезпечення при продовженні навчання»; документ від 2014 року №10, роз`яснення Міносвіти «Бюджетна бухгалтерія», «виплата допомоги може здійснюватися без дотримання умови працевлаштування за таких поважних причин…».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2019 року відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову було визначено Позивачем протиправну бездіяльність Відповідача щодо ненадання відповіді на запит від 18.01.2019 року та запит від 12.02.2019 року, а підставою - зобов`язання надати відповідь у зв`язку з її неотриманням. При цьому в обґрунтуванні позовної заяви не йшлося про неповноту відповіді на запит, а її зміст не оскаржувався, а відтак судом вирішено всі позовні вимоги у рішенні від 23.04.2019 року.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив:

- скасувати повністю ухвалу «про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду» Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2019 року у справі №640/4183/19;

- ухвалити постанову у справі №640/4183/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про зобов`язання надати повну інформацію: Документ від 08.10.2010 року, лист МОН України за №10/2-1080 «Щодо права на повне державне забезпечення при продовженні навчання» та Документ від 2014 року за №10, роз`яснення Міносвіти «Бюджетна бухгалтерія», «виплата допомоги може здійснюватися без дотримання умови працевлаштування за таких поважних причин…», яка запитувалися у запиті від 18.01.2019 року;

- встановити судовий контроль за виконанням Відповідачем вказаної вище постанови;

- зобов`язати Відповідача подати до суду апеляційної інстанції у тридцятиденний строк з дня набрання законної сили рішенням суду звіт про виконання судового рішення (постанови);

- відшкодувати ОСОБА_3 моральну та фізичну шкоди, завдані протиправною бездіяльністю МОН України відповідно до положень ст. 56 Конституції України, з урахуванням положень п. 6 ч. 1 ст. 5, ч. 5 ст. 21 КАС України, а також згідно Закону України «Про звернення громадян» та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року №ETS №005;

- зобов`язати Державну казначейську службу України - за адресою: 01601, Україна, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, вчинити дії щодо перерахування грошових коштів на картковий рахунок Апелянта на рахунок отримувача: НОМЕР_1 у АТ «Універсал Банк», код ЄДРПОУ для зарахування на картковий рахунок НОМЕР_2, стосовно відшкодування моральної шкоди;

- зобов`язати Державну казначейську службу України подати у тридцятиденний строк з дня набрання законної сили рішення (постанови) суду звіт про виконання судового рішення (постанови) у частині, зокрема, перерахування грошових коштів у вигляді моральної шкоди.

Свої доводи обґрунтовував тим, що суд першої інстанції не врахував, у своєму позові ОСОБА_3 просив надати повну інформацію на запит згідно вимог чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також те, що спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Крім того, підкреслював, що зі змісту наданих Відповідачем до відзиву документів вбачається, що МОН України було надано до відповіді на запит лише один документ, у той час інші запитувані документи надані не були.

Після усунення визначених в ухвалі від 02.01.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження з 02.03.2020 року.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У подальшому дану справу було передано на повторний автоматизований розподіл, за наслідками якого її було передано судді-доповідачу Степанюку А.Г.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2020 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, додаткове рішення може бути ухвалено судом виключно у передбачених ч. 1 ст. 252 КАС України випадках - невирішення однієї з позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази чи клопотань, невизначення способу виконання судового рішення при вирішення питання про прав, невирішення питання про розподіл судових витрат. Незрозумілість окремих положень резолютивної частини судового рішення може бути підставою для його роз`яснення у порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, у межах даної справи судом першої інстанції було вирішено всі позовні вимоги ОСОБА_3 шляхом їх часткового задоволення. При цьому судовою колегією враховується, що у своєму рішенні від 23.04.2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва, встановивши факт протиправною бездіяльності МОН України щодо ненадання відповіді на запит Балабанова С.Б. від 18.01.2019 року у передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації» строк, зазначив, що підстави для повторного направлення відповіді на даний запит відсутні, оскільки матеріалами справи підтверджується направлення документів на адресу Позивача.

Крім того, судом першої інстанції вірно зауважено, що у межах даного спору ОСОБА_2 оскаржувалася саме бездіяльність МОН України щодо ненадання відповіді на запит останнього від 18.01.2019 року, а не зміст наданої відповіді.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що у своїй заяві про ухвалення додаткового рішення Позивач фактично висловлює свою незгоду з рішенням суду від 23.04.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Відповідача надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту. Разом з тим, як правильно зауважив Окружний адміністративний суд міста Києва в оскаржуваній ухвалі, рішення суду від 23.04.2019 року набрало законної сили на момент подання заяви про ухвалення додаткового рішення та сторонами в установленому процесуальним законом порядку не оскаржувалося. Внесення ж змін у рішення суду, яке набрало законної сили, або ухвалення додаткового рішення щодо вимог, які вже були вирішені судом при розгляді справи по суті, не відповідає інституту додаткового рішення та ставить під сумнів усталеність судового акту та принцип правової визначеності.

Посилання ж Апелянта на те, що суд не врахував, що у своєму позові ОСОБА_3 просив надати повну інформацію на запит згідно вимог чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про доступ до публічної інформації», і те, що спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а також те, що зі змісту наданих Відповідачем до відзиву документів вбачається, що МОН України було надано до відповіді на запит лише один документ, у той час інші запитувані документи надані не були, судовою колегією оцінюється критично з огляду на те, що, по-перше, наведені доводи Позивача фактично зводяться до незгоди із прийнятим рішенням суду від 23.04.2019 року, яке набрало законної сили та не оскаржувалося, по-друге, при перегляді ухвали суду про відмову в ухваленні додаткового рішення суд апеляційної інстанції не може надавати оцінку правильності висновків суду першої інстанції щодо позовних вимог.

З наведених вище підстав не підлягають задоволенню і заявлені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вимоги про відшкодування МОН України моральної шкоди, оскільки у задоволенні таких позовних вимог було відмовлено рішенням суду від 23.04.2019 року. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 про встановлення судового контролю за виконанням Відповідачем постанови суду апеляційної інстанції, оскільки, як було встановлено вище, підстави для прийняття додаткового рішення у даній справі відсутні.

Щодо вимог Апелянта про відшкодування фізичної шкоди та зобов`язання Державної казначейської служби України вчинити дії щодо її виплати і встановлення судового контролю за такими діями органу Державної казначейської служби судова колегія вважає за необхідне зазначити, що такі вимоги при поданні позовної заяви не були заявлені, а відтак в силу приписів ч. 5 ст. 308 КАС України не можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції, тим більше на етапі апеляційного перегляду ухвали суду про відмову в ухваленні додаткового судового рішення.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 252, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року про відмову в ухваленні додаткового рішення - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 08» квітня 2020 року.