Справа № 640/16870/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суддя Смолій І.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.03.2019 року №01-23/3915 про відмову у поновленні виплати допомоги при народженні дитини;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації поновити ОСОБА_1 нарахування допомоги при народженні другої дитини, ОСОБА_2 та виплатити такі нарахування ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.03.2019 року №01-23/3915 про відмову у поновленні виплати допомоги при народженні дитини; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації поновити ОСОБА_1 нарахування допомоги при народженні другої дитини, ОСОБА_2 , та виплатити такі нарахування ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації подало апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.11.2019 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що позивач звернувсь до Управління 05.03.2019 з заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг щодо поновлення допомоги при народженні дитини, водночас, на звороті вищевказаної заяви позивач власноруч повідомив, що отримував допомогу до 2015 року, потім виїхав в Німеччину, і причин, що змусили позивача, нехтуючи правом надалі отримувати вищезазначену допомогу на території підконтрольній Україні, виїхати до Німеччини, позивач не повідомив.

Апелянт наголошує, що позивач звернувсь до нього з порушенням 12-ти місячного строку для призначення допомоги при народженні дитини, наслідком чого мала стати відмова у задоволенні її заяви, а тому відповідач діяв виключно відповідно до чинного законодавства України.

08.04.2020 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року - без змін.

У відзиві позивач вказує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції та у апеляційній скарзі відповідачем не заперечувався факт своєчасного звернення позивача за призначенням допомоги та початком виплат зазначеної допомоги, а виплата допомоги була припинена під час проведення антитерористичної операції і підлягає обов`язковому поновленню. Як зазначено у позові, з травня 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську ради, згідно поданої заяви, була призначена допомога при народженні дитини, а з березня 2015 року та по теперішній час виплати допомоги припинилися, при цьому жодного повідомлення про причини припинення виплати допомоги, як то вимагає ст.6 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» не надходило.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу міститься клопотання про розгляд справи за участю позивача.

Розглянувши доводи такого клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, а позивачем не зазначено підстав для розгляду справи у відкритому судовому засіданні за участю сторін або їх представників.

У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи за його участі.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, місце проживання якого зареєстровано на території проведення антитерористичної операції (м.Луганськ), а фактичне місце проживання/перебування - на території України ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.01.2019 №3005-500019441 та має дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджуються відповідним свідоцтвом про народження.

З травня 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську ради, згідно поданої заяви, була призначена допомога при народженні дитини у відповідності до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Згідно з листом Департаменту соціальної політики ВО АН КМР (КМДА) від 14.06.2019 виплата допомоги сім`ям з дітьми по м. Луганськ здійснена по 31.07.2014.

Як зазначає позивача, у зв`язку з початком проведення антитерористичної операції м. Луганська він з родиною був вимушений переїхати до іншої країни.

05 березня 2019 року у зв`язку зі взяттям на облік в якості внутрішньо переміщеної особи позивач звернувся до відповідача як органу соціального захисту населення за місцем проживання із заявою на поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

07 березня 2019 року розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено у поновленні допомоги при народженні дитини на дату звернення, з огляду на те, що заява надійшла пізніше дванадцяти місяців після припинення допомоги.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач за захистом своїх порушених прав звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність відмови у поновленні виплати допомоги при народженні дитини, та беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини позивача, яка є громадянином України, і перед якою держава Україна має певні зобов`язання, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушений був змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції на території м. Луганськ (що мало наслідком неможливість своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги), виходячи з принципу верховенства права та завдань адміністративного судочинства, наявні підстави для поновлення виплати допомоги при народженні дитини з дати припинення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Частиною 1 статті 1 вказаного Закону визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини 2 статті 7 вказаного Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» визначено, що громадяни України, в сім`ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно статті 10 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Відповідно до частини сьомої та дев`ятої статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751(далі - Порядок № 1751).

Так, відповідно пункту 13 Порядку №1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 08 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму,- на другу дитину і т.д. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи і не заперечується сторонами, із заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернувся до відповідного Управління з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів.

Таким чином, позивачем повною мірою виконані вимоги, встановлені Законом для розгляду питання про призначення допомоги. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Відповідно до абз. 16, 17 п. 13 Порядку № 1751 виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Відповідно до абз. 18 п. 13 Порядку № 1751, виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаною нормою передбачені певні обмеження, що стосуються строку подання заяви про поновлення виплати допомоги. Разом з цим, вказані обмеження стосуються вичерпних підстав з яких відбулось припинення виплати.

Так, Порядком визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги.

Як зазначено у листі Департаменту соціальної політики ВО АН Київської міської ради (КМДА) від 14.06.2019 №051/11434-002-1 адвокату Князєвій Яні Євгенівні у відповідь на адвокатський запит, відповідно до інформації про стан фінансування та виплати державної допомоги по Луганській області, що оприлюднюється на офіційному сайті Міністерства соціальної політики України, виплата допомоги сім`ям з дітьми по місту Луганськ здійснена по 31.07.2014.

Відтак, припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав передбачених цими нормами. Підставою для припинення виплати послугувало розташування у м. Луганську органу де позивач отримував допомогу.

Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідним законодавством України.

Колегія суддів зауважує, що позивач і його дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування). Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем заявлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Тобто, в спірних правовідносинах неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Колегія суддів вважає, що відповідач не довів правомірність відмови у поновленні виплати допомоги при народженні дитини, та беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини позивача, яка є громадянином України, і перед якою держава Україна має певні зобов`язання, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушений був змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції на території м. Луганськ (що мало наслідком неможливість своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги), виходячи з принципу верховенства права та завдань адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення виплати допомоги при народженні дитини з дати припинення виплати останньої.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов