Справа № 640/4982/19
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2020-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року м. Київ № 640/4982/19

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (надалі по тексту також - відповідач-1, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській обл.), Державної міграційної служби України (надалі по тексту також - відповідач-2, ДМС України), в якому просить:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області щодо не викладення у повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2019 № 52 причин відмови визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2019 № 89-19, яким громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що рішення щодо відмови у визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та передчасним. Також зазначено, що повідомлення відповідача-1 не містить викладення причин та роз`яснень щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що суперечить законодавству України.

Представник відповідачів проти позовних вимог заперечував, надав письмовий відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що позивачем не надано обґрунтованих пояснень щодо неможливості повернення до РФ та приймати участь у розгляді власної кримінальної справи шляхом залучення адвокатів з метою доведення непричетності у скоєнні вказаного злочину. Встановлено, що тривалий час ОСОБА_1 володіє інформацією щодо власного кримінального переслідування на території Російської федерації, зокрема, користувався послугами адвокатів, здійснював листування з правоохоронними органами РФ шляхом написання скарг, тощо. Отже, установлено відсутність будь-яких елементів переслідування позивача за ознакою політичних переконань в країні громадянської незалежності, встановлено відсутність конвенційних однак визначення статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Заявою від 05.03.2018 громадянин Російської федерації ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 06.03.2019 № 89-19 Державна міграційна служба України відмовила у визнанні позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Повідомленням від 12.03.2019 № 52 позивача проінформовано про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення від 06.03.2019 № 89-19 Державної міграційної служби України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 цього Закону встановлено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Так, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

За змістом частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської федерації, уродженцем м. Хабаровськ. За національністю росіянин, за і віросповіданням християнин.

Звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 05.03.2018, після початку компетентними органами України здійснення екстрадиційної перевірки особи за запитом РФ, відповідно до якого в країні громадянської незалежності щодо особи порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 159 КК РФ (шахрайство в особливо великому розмірі).

Причиною звернення за міжнародним захистом відповідно до пояснень позивача зазначено анексію Криму та подій на сході України в 2014 році. Останній зазнавав, що в листопаді 2015 року проти нього колишнім партнером по бізнесу було сфабриковано кримінальну справу через обвинувачення у шахрайстві. Позивач стверджує, що у разі повернення до РФ він зазнає переслідування за ознаками належності до певної соціальної групи та політичних переконань, звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось після отримання особою інформації щодо порушення проти нього кримінальної справи в РФ та оголошення у міжнародний розшук.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби проведено з позивачем ряд співбесід.

Так, міграційною службою встановлено, що єдиною причиною звернення особи до територіального підрозділу ДМС стало бажання уникнути екстрадиції та кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, на що вказують наступні факти: заявник постійно проживає на території України з 2015 року, після прибуття до України за міжнародним захистом не звергався, звернення здійснене 05.03.2018 року, після факту нетривалого затримання на території України 19.03.2017 року, з метою затягування процедури екстрадиції. Подібне звернення із зволіканнями додаткового підтверджує відсутність в особи обґрунтованих побоювань зазнати політичних переслідувань в РФ; елемент кримінального переслідування особи не містить взаємозв`язку із переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Згідно з протоколів співбесіди від 26.03.2018 та від 05.06.2018 позивач стверджував, що він був засновником компанії «Дальтехнокомплект», яка фігурує в матеріалах його кримінального переслідування, мав певні стосунки із особами, яких визнано постраждалими від його дій.

До особової справи долучено додаткові матеріали, які підтверджують здійснення фінансових операцій між заявником з постраждалими особами, зокрема відповідно до рішення Кіровського міського суду м. Хабаровська від 30.06.2017, з особи стягнуто на користь ОСОБА_2 грошову суму в особливо великому розмірі (2745000 російських рублів).

Будь-які політичні мотиви переслідування за вказаною справою відсутні, що додатково підтверджується перебуванням особи у міжнародному розшуку каналами Інтерполу.

Відповідно до статуту вказаної організації (ст.3), діяльність підприємства не поширюється на справи політичного, військового або релігійного характеру.

Отже, позивачем не наведено обґрунтованих пояснень щодо неможливості повернення до РФ та приймати участь розгляді власної кримінальної справи шляхом залучення адвокатів з метою доведення непричетності у скоєнні вказаного злочину.

Суд погоджується з доводами відповідачів, що в даному випадку пояснення особи щодо фальсифікації кримінальної справи є неприйнятними, оскільки жодними належними доказами це не доведено, натомість, аналіз обставин скоєння/не скоєння особою кримінального правопорушення на території РФ не входить до компетенції ДМС або суду в рамках розгляду даної справи.

Крім цього, суд бере до уваги, що позивач тривалий час володіє інформацією щодо власного кримінального переслідування на території РФ, користувався послугами адвокатів, здійснював листування з правоохоронними органами РФ шляхом написання скарг тощо.

Таким чином, відсутні будь-яких елементи переслідування заявника за ознакою політичних переконань в країні громадянської належності, відсутні підстави, відповідно до яких можливо вважати, що особа має відношення до певної соціальної групи. Разом із тим, очевидним є факт звернення особи за міжнародним захистом з уникнення екстрадиції до РФ та подальшого кримінального переслідування.

З наведеного слідує, що заявник не має бажання повертатись до країни своєї громадянської належності через небажання притягнення до кримінальної відповідальності через обвинувачення у шахрайстві в особливо великих розмірах.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (згідно з Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються визначення статусу біженця), переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Відсутність елементів політичних переслідувань також можливо довести фактом проживання особи на території України з 2015 року на підставі посвідки на постійне проживання та звернення за міжнародним захистом 05.03.2018 року з метою уникнення процедури екстрадиції до РФ та подальшого притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до екстрадиційних матеріалів убачається, що запит на видачу особи не містить ознак його переслідування за політичними мотивами, у разі повернення заявника до РФ немає підстав вважати, що його основоположні права та свободи будуть порушені. Зокрема, він матиме право на захист власних інтересів за допомогою адвокатів, йому не загрожуватимуть тортури або нелюдське поводження.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи встановлено, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізуючи звернення позивача щодо елементу наявності ознак, визначених пунктом 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, слід зазначити, що під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він не зміг навести обґрунтованих тверджень стосовно можливості застосування по відношенню до нього вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, надмірного покарання у випадку повернення на територію країні громадянської належності.

Таким чином, у суду немає підстав для скасування рішення відповідача-2 від 06.03.2019 № 89-19 про відмову у визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Похідна позовна вимога щодо зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI не підлягає також задоволенню.

Крім цього, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області щодо не викладення у повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2019 № 52, причин відмови визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , оскільки в повідомленні чітко зазначено підставою рішення ДМС України від 06.03.2019 № 89-19 та зазначено, що відмовлено позивачу, оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частиною 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 77, 90, 241-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко