Справа № 320/4552/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4552/19 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В.,Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення пенсії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач) про визнання незаконними дій відповідача щодо обмеження максимального розміру пенсії, призначеної ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача з 01.10.2019 року здійснювати перерахунок та виплату в подальшому пенсії ОСОБА_1 без обмежень максимального розміру пенсії; стягнення з відповідача на користь позивача різниці між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року у розмірі 133479,21 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо обмеження максимального розміру пенсії, призначеної ОСОБА_1 . Зобов`язано відповідача виплачувати пенсію ОСОБА_1 без обмежень максимального розміру пенсії. Зобов`язано відповідача виплатити на користь ОСОБА_1 різницю між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись частково з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що замість відмови у задоволенні частини позовних вимог суд повинен був зробити вірний розрахунок та стягнути з відповідача вірну суму.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

07.04.2020 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату чи про розгляд справи за участі представника відповідача до суду не надходило.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 28.09.2017 року позивача - підполковника ОСОБА_1 , провідного інженера (старшого офіцера) групи менеджменту повітряного простору та цивільно-військової координації відділу організації та менеджменту повітряного простору служби аеронавігаційного обслуговування Украероруху, було звільнено з військової служби у запас відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті, за пунктом "б" (за станом здоров`я) наказом Міністра оборони України від 22.09.2017 року №666, з правом носіння військової форми одягу. Позивача звільнено з займаної посади з 30.09.2017 року.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про здійснення йому виплати різниці між нарахованою та виплаченою пенсією за період з 01.10.2017 року по 31.05.2019 року у розмірі 123968,60 грн.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.07.2019 №1356/Д-01 позивачу повідомлено про виплату йому пенсії у розмірі 15640,00 грн. відповідно до вимог діючого законодавства.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Задовольняючи часткового позов, суд першої інстанції зазначив, що виплата пенсії позивачу обмежена, в тому числі, на підставі частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII (втратила чинність з 20.12.2016 року на підставі рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016), до якої внесено зміни Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", від 06.12.2016 року №1774-VIII, які, за висновком суду є нереалізованими, а тому така підстава для обмеження максимального розміру пенсії є протиправною. З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання незаконними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо обмеження максимального розміру пенсії та зобов`язання відповідача виплачувати позивачу пенсію без обмеження її максимального розміру.

Водночас, задовольняючи частково позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача різниці між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року у розмірі 133479,21 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем невірно обраховано суму, яка підлягає стягненню з відповідача, а тому достатнім способом захисту порушених прав позивача щодо невиплати йому пенсії у належному розмірі, буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області виплатити на користь позивача різницю між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Водночас, стосовно іншої частини позовних вимог, а саме щодо стягнення з відповідача різниці між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року у розмірі 133479,21 грн., колегія суддів зазначає наступне.

У позовній заяві позивач зазначав наступне:

- за період часу з 01.10.2017 року по 31.12.2017 року його пенсія становила 20006,93 грн., проте відповідачем сплачувалось 10740,00 грн., тобто протягом трьох місяців недоплачував по 9266,93 грн.;

- за період часу з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року його пенсія становила 20006,93 грн., проте відповідачем сплачувалось 13730,00 грн., тобто протягом шести місяців недоплачував по 6276,93 грн.;

- за період часу з 01.07.2018 року по 30.11.2018 року його пенсія становила 20006,93 грн., проте відповідачем сплачувалось 14350,00 грн., тобто протягом п`яти місяців недоплачував по 5656,93 грн.;

- за період часу з 01.12.2018 року по 30.06.2019 року його пенсія становила 20018,18 грн., проте відповідачем сплачувалось 14970,00 грн., тобто протягом семи місяців недоплачував по 5048,18 грн.;

- за період часу з 01.07.2019 року по 31.07.2019 року пенсія становила 20034,93 грн., проте відповідачем сплачувалось 15640,00 грн., тобто протягом одного місяця недоплати 4394,93 грн.

Дослідивши матеріали пенсійної справи позивача, суд першої інстанції встановив, що виплата позивачу пенсії здійснювалась у наступних розмірах:

-з 01.01.2018 року по 01.05.2018 року у розмірі 10740,00 грн., а не 13730 грн., як зазначалось позивачем;

- з 01.05.2018 року у розмірі 13730,00 грн.

При цьому перерахунків пенсії позивачу з 01.12.2018 року, з 01.07.2019 року матеріали пенсійної справи не містять.

Вказані обставини на думку суду першої інстанції свідчать про необґрунтованість заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми різниці між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року у розмірі 133479,21 грн.

Позивач в апеляційній скарзі зазначив, що судом невірно встановлено, які суми пенсії було виплачено за період з 01.01.2018 року по 01.07.2018 року. Апелянт зазначає, що у період з 01.01.2018 року по 01.05.2018 року відповідачем дійсно неправильно сплачувалося пенсію у розмірі 10740 грн. щомісячно, проте у травні 2018 року Пенсійним фондом було здійснено перерахунок та виплачено різницю за вказані місяці у розмірі 25690 грн. (13730 грн. за травень та по 2990 грн. доплати за 4 місяці.

Апелянт зазначив, що йому не відомо, що міститься у матеріалах його пенсійної справи, але нарахування суми 13730 грн. з 01.01.2018 року відповідачем здійснювалося на підставі вимог закону. Позивач вважає, що суд повинен був зробити вірний розрахунок, задовольнити частково позові вимоги та стягнути з відповідача вірну суму.

З приводу наведеного колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII чинній з 01.01.2016 року по 20.12.2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.

Згідно пункту 2 резолютивної частини цього рішення №7-рп/2016 положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що з 20.12.2016 року відсутня ч.7 ст.43 в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 1 січня 2017 року, у частині сьомій статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Отже, відповідно до частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774, який набрав чинності з 01.01.2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Буквальне розуміння змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня ч. 7 ст. 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Це означає, що протягом 2017-2018 років ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не передбачала і не передбачає положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, а отже, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774 до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 522/16882/17, від 31.01.2019 року у справі № 638/6363/17, від 12.03.2019 року у справі №522/3049/17, від 15.04.2019 року у справі № 127/4270/17.

З матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 вбачається, що нарахована пенсія позивача становила з 01.10.2017 року - 20006,93 грн., з 01.01.2018 року - 20006,93 грн., з 01.05.2018 року - 20006,93 грн., з 01.07.2018 року - 20006,93 грн., водночас виплати здійснювались з 01.10.2017 року - 10740,00 грн., з 01.01.2018 року - 10740,00 грн., з 01.05.2018 року - 13730,00 грн., з 01.07.2018 року - 14350,00 грн.

Інших відомостей щодо здійснених Пенсійним фондом перерахунків пенсії позивачу з 01.12.2018 року та з 01.07.2019 року матеріали справи та матеріали пенсійної справи не містять.

Враховуючи вказані обставини суд позбавлений можливості перевірити правильність наведеного позивачем обрахунку різниці між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року.

До того ж нарахування та виплата пенсії є виключною компетенцією Управління Пенсійного фонду України, тому суд не може брати на себе повноваження вираховувати суму невиплаченої пенсії позивача.

Щодо вимоги позивача про необхідність стягнення з відповідача спірної заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень статей 160, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю. Встановивши, що відповідач у справі порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення чи виплату їх у конкретному розмірі, визначення якого належить до виключної компетенції відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Проте, суд може вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав позивача та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області виплатити на користь позивача різницю між нарахованою та виплаченою пенсією за період часу з 01.10.2017 року по 31.07.2019 року, що і було зроблено судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В.Файдюк

Є.І.Мєзєнцев