Справа № 640/18106/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Мельничука В.П.

Федотова І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України про визнання неправомірним рішення, стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України, в якому просив:

- визнати неправомірною відмову начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України у виплаті, належної ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 103 473,90 грн.;

- стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 103 479,90 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті останньому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Стягнуто з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 , визначену у довідці №547 від 31.08.2018, вартість неотриманого речового майна у сумі 103 473,90 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що законодавством передбачено виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно тільки особам, які проходять військову службу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебував на військовій службі у званні полковника на посаді начальника відділу утримання ракет і боєприпасів управління забезпечення ракетами та боєприпасами Центрального ракетно-артилерійського управління Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України.

Відповідно до Витягу з наказу Міністра оборони України від 29 серпня 2018 року №543, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), з подальшим направленням на військовий облік до Солом`янського районного у м. Києві військового комісаріату.

Згідно до Витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) Міністерства оборони України від 31 серпня 2018 року №190, позивача з 31 серпня 2018 року було виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлення для зарахування на військовий облік до відповідного військового комісаріату. Крім того, цим же Наказом зазначено про необхідність, відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 103 473,90 грн.

31 серпня 2018 року позивач звернувся до Начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (як стверджує позивач в тексті свого позову він перебував на речовому забезпечені не у військовій частині, а в Центрі забезпечення) із рапортом, у якому просив виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно, відповідно до п. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 4 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 р. №178. Зокрема, до даного рапорту позивачем, серед іншого, була додана Довідка вих. №547 від 31.08.2018 року про вартість речового майна, що належить до видачі полковнику ОСОБА_1 , видана структурним підрозділом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

Зі змісту наявної у матеріалах справи копії вказаної Довідки №547 від 31 серпня 2018 року вбачається, що Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, як речова служба по відношенню до військовослужбовця (позивача) визначила вартість та склад неотриманого ОСОБА_1 за час проходження військової служби речового майна, всього у загальному розмірі 103 473,90 грн.

Документальні докази будь-якого реагування відповідачем на вказаний рапорт від 31.08.2018 року сторони не подали.

19 жовтня 2018 року позивач звернувся до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України із заявою від 19.10.2018 року з питання невиплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно після звільнення з військової служби.

У відповідь на вказану заяву, відповідач листом від 23 жовтня 2018 року №292/5202 повідомив позивача, що за результатами опрацювання вхідних документів виявлено, що ОСОБА_1 подані, передбачені Порядком документи на отримання компенсації. Дані документи були зареєстровані в Центрі за вх. №6450 від 31.08.2018 р. Станом на 31.08.2018 р. у Центру не було бюджетних асигнувань необхідних для виплати компенсації за неотримане речове майно. У зв`язку з цим, та, відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України, у Центру були відсутні правові підстави для взяття відповідних бюджетних зобов`язань, а тому, грошова компенсація наразі не виплачена. Одночасно, відповідач, посилаючись на обставину виключення позивача із списків особового складу військової частини, зазначив, що Порядком не передбачено виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно особам, які звільнені з військової служби та втратили статус військовослужбовця. Саме з наведеного мотиву відповідач відмовив позивачу у виплаті грошової компенсації.

Не погоджуючись із невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі в Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), відповідно до Конституції України визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями ст. 1 вищевказаного Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

В силу статті 2 Закону №2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

За змістом статті 9-1 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби), речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної норми, Кабінет Міністрів України Постановою від 16 березня 2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2-3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.

Згідно п. 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами пункту 5 Порядку №178, довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до абзацу 1 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

В силу абз. 3 п. 242 вищезазначеного Положення, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Витягу з Наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 29 серпня 2018 року №543, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з подальшим направленням на військовий облік до Солом`янського районного у м. Києві військового комісаріату.

Відповідно до Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) Міністерства оборони України від 29 серпня 2018 року №543, позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) (а.с. 8).

Згідно Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 серпня 2018 року №190, з 31 серпня 2018 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлення для зарахування на військовий облік до відповідного військового комісаріату (а.с 9).

Також, у вищезазначеному Наказі вказано про необхідність, відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 103 473,90 грн.

Матеріали справи свідчать, що Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України листом від 23 жовтня 2018 року №292/5202 повідомив позивача про відсутність достатніх законних підстав для виплати компенсації, оскільки, Порядком непередбачено виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, особам, які звільнені з військової служби та втратили статус військовослужбовця (а.с. 13-14).

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №825/1104/17 зазначив наступне: «… застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що законодавством передбачено виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно тільки особам, які проходять військову службу.

Таким чином, колегія судів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач, який під час проходження військової служби не отримав відповідне речове майно за переліком, що вказаний у довідці №547 від 31 серпня 2018 року, має право на грошову компенсацію замість недоотриманого такого речового майна у випадку звільненні з військової служби.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Мельничук В.П.

Федотов І.В.