Справа № 120/3973/19-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3973/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук М.П.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

09 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Вінницькій області № Ф-312932-50у від 13.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 5 608 грн. 36 коп.

Також, позивач просить зобов`язати Головне управління ДПС у Вінницькій області скасувати нарахування зазначені в інтегрованій обліковій картці платника податку ОСОБА_1 , яка міститься в інформаційній системі "Податковий облік" в підсистемі "облік платежів" Головного управління ДПС у Вінницькій області на загальну суму 24589,08 грн. станом на 30.09.2019, а саме:

- на суму 18 980,72 грн., відповідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 29.03.2019 № Ф-312932-50;

- на суму 5608, 36 грн. відповідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13.05.2019 року № Ф-312932-50у.

Крім того, визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Вінницькій області щодо взяття на облік ОСОБА_1 , як фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат) та зобов`язати Головне управління ДПС у Вінницькій області зняти ОСОБА_1 з обліку платника податків єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність адвокат та зобов`язати припинити внесення вимог щодо сплати боргу (недоїмки) єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування з ОСОБА_1 як з особи, яка здійснює незалежну адвокатську діяльність до моменту фактичного здійснення нею незалежної адвокатської діяльності.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06.02.2020 позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області № Ф-312932-50у від 13.05.2019.

Зобов`язано Головне управління ДПС у Вінницькій області скасувати нарахування зазначені в інтегрованій обліковій картці платника податку ОСОБА_1 , яка міститься в інформаційній системі "Податковий облік" в підсистемі "облік платежів" Головного управління ДПС у Вінницькій області на загальну суму 24589,08 грн. станом на 30.09.2019 року, а саме:

на суму 18980,72 грн., відповідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 29.03.2019 року № Ф-312932-50;

на суму 5608, 36 грн. відповідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13.05.2019 року № Ф-312932-50у.

Визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Вінницькій області щодо взяття на облік ОСОБА_1 , як фізичну особу, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат).

Зобов`язано Головне управління ДПС у Вінницькій області зняти ОСОБА_1 з обліку платника податків єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність адвокат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) сплачений при звернення до суду судовий збір в розмірі 1536,80 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, відповідно записів у трудовій книжці з 28.12.2000 ОСОБА_1 працює в ПАТ "Вінницяобленерго" і на момент звернення до суду позивачка виконує обов`язки заступника директора з правової роботи.

28.03.2005 позивачка отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 14.12.2005 проведена державна реєстрація ОСОБА_1 в якості фізичної особи-підприємця із видом діяльності до коду КВЕД "69.10 Діяльність у сфері права". Відповідно до облікових даних відповідачки від 01.04.2014 № 061 вона обліковується як "фізична особа-підприємець, адвокат".

Однак, 19.01.2017 ОСОБА_1 до державного реєстратора подано заяву про припинення підприємницької діяльності, як наслідок в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вчинено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Дані факти встановлені рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.05.2019 по справі №120/1348/19-а.

13.05.2019 у відношенні ОСОБА_1 контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-312932-50у.

Не погоджуючись з даною вимогою позивач звернулась з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з грудня 2000 року позивачка працює за трудовим договором в ПАТ "Вінницяобленерго" разом з тим є найманим працівником і по теперішній час виконує обов`язки заступника директора з правової роботи, основним видом діяльності є діяльність у сфері права.

У цей період роботодавець сплачував за позивачку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується відповідачем та підтверджується довідками № 03.16-3523 від 16.04.2019.

Також, як випливає з матеріалів справи позивач в 2017 році припинила підприємницьку діяльність про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вчинено відповідний запис.

Таким чином позивачка виконала вимоги пов`язані із зняттям з обліку платника єдиного внеску у зв`язку з державною реєстрацією припинення підприємницької діяльності.

Разом з тим доказів отримання позивачкою у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально, податковим органом не надано та про наявність таких доходів не зазначено, у зв`язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України обставини відсутності у позивачки протягом 2018 року доходу від провадження незалежної професійної адвокатської діяльності окремо від доходів, отриманих від ПАТ "Вінницяобленерго", не підлягають доказуванню.

За цих обставин суд першої інстанції зазначив, що наявність свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу. Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах податкової служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивачка є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачкою.

Крім того, суд першої інстанції щодо вимоги про зобов`язання податкового органу скасувати нарахування зазначені в інтегрованій обліковій картці платника податку зазначив, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально - правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, відповідно належним способом захисту порушеного права товариства є вимога про зобов`язання відповідача здійснити дії по відображенню/коригуванню у особовій картці позивачки дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Щодо вимоги про визнання протиправними дій податкового органу щодо взяття на облік ОСОБА_1 , як фізичної особи, яка проводить незалежну професійну діяльність (адвокат) та зобов`язання зняти її з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність адвоката, суд першої інстанції зазначив, що відповідно довідки про взяття на облік платника податків позивачку податковим органом повідомлено про те, що вона обліковується як фізична особа-підприємець, адвокат.

09.02.2017 ОСОБА_1 подана заява до державного реєстратора про припинення цієї підприємницької діяльності. 31.01.2017 надіслано відповідний звіт та декларацію із зазначенням типу "ліквідаційна" до податкового органу, тобто виконано всі вимоги пов`язані із зняттям з обліку платника єдиного внеску у зв`язку з державною реєстрацією припинення підприємницької діяльності.

Заяв встановленої форми про взяття на облік, як самозайняту особу (фізична особа-підприємець) до податкового органу ОСОБА_1 не подавалось.

Натомість 21 лютого 2018 року відповідач самостійно встановив позивачці як фізичній особі-підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності до ІКП з КБК 71040000.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку про самостійне встановлення відповідачем позивачці, як фізичній особі-підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності до ІКП з КБК 71040000, що в свою чергу не узгоджуються з нормами Порядку № 1162, п.4 якого визначено право контролюючого органу брати на облік як платника єдиного внеску особу, яка провадить незалежну професійну діяльність і не перебуває на такому обліку, може бути реалізоване виключно в разі подання цією особою відповідної заяви.

Тобто, позовна вимога підлягає задоволенню в частині визнання протиправних дій щодо взяття на облік позивачки, як фізичну особу підприємця, яка проводить незалежну професійну діяльність (адвокат).

Щодо зобов`язання податкового органу щодо припинення винесення податкових вимог по сплаті боргу, суд першої інстанції вказав, що вимоги про зобов`язання припинити винесення вимог щодо сплати боргу (недоїмки) єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, як з особи, яка здійснює незалежну адвокатську діяльність до моменту фактичного здійснення нею незалежної адвокатської діяльності є передчасною, оскільки судом задоволено позовну вимогу та зобов`язано податковий орган скасувати нарахування в інтегрованій обліковій картці платника податку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Тобто, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині задоволених позовних вимог і лише в межах доводів апеляційної скарги. В свою чергу доводи апеляційної скарги полягають лише в спростуванні рішення суду першої інстанції щодо нарахування ЄСВ як самозайнятої особи (адвоката).

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Як передбачено пп.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.3 ст.4 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.2 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз.2 п.1 ч.1 ст.4 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як передбачено п.5 ч.1 ст.4 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абз.1 п.1,2 ч.1 ст.7 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не врегульовано.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі вказаного суд приходить до висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на якому наполягає ГУ ДФС, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19).

Як встановлено з матеріалів справи та підтверджується судом першої інстанції, відповідно записів у трудовій книжці з 28.12.2000 ОСОБА_1 працює в ПАТ "Вінницяобленерго" і на момент звернення до суду позивачка виконує обов`язки заступника директора з правової роботи.

28.03.2005 позивачка отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 14.12.2005 проведена державна реєстрація ОСОБА_1 в якості фізичної особи-підприємця із видом діяльності до коду КВЕД "69.10 Діяльність у сфері права". Відповідно до облікових даних відповідачки від 01.04.2014 № 061 вона обліковується як "фізична особа-підприємець, адвокат".

19.01.2017 ОСОБА_1 до державного реєстратора подано заяву про припинення підприємницької діяльності, як наслідок в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вчинено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Дані факти встановлені рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.05.2019 по справі №120/1348/19-а.

Крім того, згідно з довідкою ПАТ "Вінницяобленерго" №07,19-11596 від 27.11.2019 позивачка працює в ПАТ "Вінницяобленерго" з 28.12.2000 по теперішній час.

Відповідно до довідок ПАТ "Вінницяобленерго" №03.16-3523 від 16.04.2019 (а.с.30-31) позивачка отримувала у період з 01.01.2018 по 31.12.2019 заробітну плату з якої нараховувались ЄСВ.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі вище зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку задовольнивши позовні вимоги в частині (з якою не погоджується апелянт), з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову в частині.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.