Справа № 120/3993/19-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 березня 2020 р. Справа № 120/3993/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліїни,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

представника позивача: Франчука А.В.

представника відповідача: Жердєва О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень, вимог

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_2 , позивач) із позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі ГУ ДПС у Вінницькій області, податковий орган, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень рішень №, №, № від 21.06.2019 р. та вимоги №Ф- від 13.08.2019 р.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що в ході позапланової перевірки позивачки посадовими особами податкового органу було встановлено, що вона проводила діяльність, яка полягала у будівництві та наступному продажу об`єктів нерухомого майна, з доходу якого не утримані податки у встановленому ПК України розмірі. Зокрема, на думку, відповідача, оскільки протягом 2016 -2017 р. позивачка здійснила продаж 33 об`єктів нерухомого майна, вона мала зареєструватись фізичною особою-підприємцем та сплачувати податки у розмірі встановленому для суб`єктів господарювання.

Фактично, як вказує позивач, податкова служба самостійно визначила ОСОБА_1 фізичною особою - підприємцем та нарахувала ПДВ, податок з доходів фізичних осіб та військовий збір , застосувавши ставки податків, визначених як для ФОП.

Однак, позивачка з такими висновками не погоджується та вказує, що реєстрація фізичною особою підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру, який реалізується шляхом подання відповідної заяви. При цьому, в ЄДРЮОФОПГФ відсутня інформація, що ОСОБА_1 зареєстрована підприємцем, а отже остання не набула відповідного статусу та не зобов`язана сплачувати ПДВ і ПДФО у розмірі 18%.

Окремо вказала, що всі первинні документи щодо придбання будівельних матеріалів, які використані при споруджені будинків надані після закінчення перевірки, однак не були прийнятті до уваги контролюючим органом.

Щодо військового збору зазначено, що його сплачено позивачем у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними документами.

Відтак, спірні рішення є протиправними та підлягають скасуванню у зв`язку із чим звернулась до суду із цим позовом.

Ухвалою від 06.12.2019 р. відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 08.01.2020 р.

24.12.2019 р. надійшов відзив, в якому представник відповідача, із посиланням на обставини викладені в акті перевірки, вказала, що за наслідком такої (перевірки) виявлено порушення податкового законодавства, а саме, позивачем як підприємцем, що здійснює систематичну, господарську діяльність не у повному обсязі сплачено військовий збір, ПДФО та не сплачено ПДВ. Отже наявні підстави для проведення донарахування та прийняття оскаржуваних рішень. Також при обґрунтуванні правомірності оскаржуваних рішень відповідач послався на рішення ВАС України у справах №826/14630/14. та ВС №826/13138/15. Відтак, вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

08.01.2020 р. розгляд справи відкладено на 03.02.2020 р.

03.02.2019 р. подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивачка не реєструвалась фізичною особою-підприємцем, на відміну від позивача у справі №826/13138/15. Також зазначено, що оскільки ОСОБА_2 не подавала заяви про реєстрацію її підприємницької діяльності на неї не розповсюджуються податковий статус ФОП.

03.02.2020 р. ухвалами суду викликано свідка та поновлено пропущений строк звернення до суду і відкладено розгляд справи на 11.02.2020 р.

10.02.2020 р. подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано що практика ВАСУ зазначена у відзиві підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

11.02.2020 р. витребувано додаткові докази, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів і відкладено засідання на 03.03.2020 р.

03.03.2020 р. протокольною ухвалою закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 17.03.2020 р.

17.03.2020 р. протоколною ухвалою задоволено клопотання представника відповідача щодо відкликання заяви про виклик свідка.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

В період з 14.05.2019 р. по 20.05.2019 р. на підставі пп.78.1.1, 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст..79 Податкового Кодексу України, відповідно до наказу на проведення перевірки від 19.04.2019 року №2210, виданого ГУ ДФС у Вінницькій області, посадовою особою податкового органу проведено позапланову документальну невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р.

За результатами перевірки складено акт №1822/1305/ НОМЕР_1 від 27 травня 2019 року, в якому зафіксовано наступні порушення :

- ст.42, ст. 58, частини шостої статті128 Господарського кодексу України шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації суб`єкта господарювання;

- статті 18 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме, неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації , як суб`єкта господарювання;

- пункту 177.2 статті 177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2016 -2017 роки в сумі 1324539,88 грн.

- п.п. 1.2, 1.3 пункту 16. 1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідні положення ПК України зі змінами та доповненнями, чим занижено військовий збір в сумі 83029,67 грн.;

- пункту 183.2 статті 183, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 200.1 статті 200 ПК України, чим занижено суми зобов`язань з ПДВ, що підлягає до сплаті на загальну суму 1401809грн.

- п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування", що занижено суми нарахувань по єдиному соціальному внеску 104940 грн.

Даних висновків про порушення позивачем вказаних норм контролюючих органів дійшов з огляду на те, що в ході перевірки встановлено, що позивач проводив діяльність, яка полягала у будівництві та наступному продажу об`єктів нерухомого майна, доходи від якої не були включені до загального річного оподатковуваного доходу та не утримані податки у встановленому ПК України розмірі.

В акті перевірки також зазначається, що протягом 2016 -2017 років позивачем відчужено об`єкти нерухомості на умовах договору купівлі-продажу у кількості 33 об`єкти на загальну суму 10 098 656 грн.

Беручи до уваги, що протягом 2016 -2017 роки позивачка систематично здійснювала будівництво та продаж об`єктів нерухомості з метою отримання прибутку, тож зобов`язана була отриманий дохід від продажу даних об`єктів оподатковувати як дохід отриманий від господарської діяльності згідно норм статті 177 Кодексу.

Крім того, встановивши, що сума від здійснення операцій перевищила 1 000 000 грн. (без урахування ПДВ) , контролюючий орган дійшов висновку, що позивач зобов`язана зареєструватись платником ПДВ.

За наслідком проведеної перевірки та складеного акта податковим органом 21.06.2019 р. прийняті наступні податкові повідомлення рішення :

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 1 655 674, 85 грн., у тому числі за основним зобов`язанням на 1 324 539,88 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 331 134,97 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 103 787,09, у тому числі за основним зобов`язанням на 83 029, 67 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 20 757,42 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 1 752 261, 25 грн., у тому числі за основним зобов`язанням на 1 401 809 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 350 452,25 грн.

- вимогу №Ф- від 21.06.2019 р. про сплату недоїмки в сумі 104 940 грн.

Не погоджуючись із спірними рішеннями позивачем подано скаргу до ДФС України, за наслідком розгляду якої скасовано вимогу, однак податкові повідомлення рішення залишенні без змін.

13.08.2019 р. винесено нову вимогу про сплату недоїмки №Ф- на суму 104940 грн.

У зв`язку із чим позивач звернулась до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішень про збільшення зобов`язань за платежами ПДФО та ПДВ, суд вказує про наступне.

Відповідно до положень пункту 163.1 статті 163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Пунктом 164.1 статті 164 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Приписами пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, серед іншого, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту); суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору; доходи від продажу об`єктів майнових і немайнових прав, зокрема інтелектуальної (промислової) власності, та прирівняні до них права, доходи у вигляді сум авторської винагороди, іншої плати за надання права на користування або розпорядження іншим особам нематеріальним активом (творами науки, мистецтва, літератури або іншими нематеріальними активами).

Пунктами 177.1 -177.2 ПК України, визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно пункту 172.1 статті 172 ПК України, дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Відповідно до пункту 172.2 статті 172 ПК України, дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу.

Ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом (п. 167.2 статті 167 ПК України).

Отже, як видно дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті оподатковується за ставкою податку 5%.

Разом з тим, визначаючи позивачеві податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, контролюючий орган виходив з того, що діяльність позивача, що полягає у будівництві об`єктів житлового фонду з наступною їх реалізацією іншим фізичним особам є підприємницькою, у зв`язку з чим доходи від такої діяльності повинні оподатковуватись за правилами, встановленими для фізичних осіб-підприємців, а не для фізичних осіб, які реалізують власну нерухомість.

Досліджуючи діяльність позивача як фізичної особи та доводи контролюючого відносно того, що така діяльність є підприємницькою та передбачає на меті отримання доходу саме підприємцем, а не фізичною особою, суд вказує наступне.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус фізична особа-підприємець сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Тобто, фізична особа перебуваючи у статусі суб`єкта підприємницької діяльності може здійснювати договірні відносини від свого імені, як фізична особа, разом з тим, слід враховувати наступне.

Цивільний кодекс України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Стаття 51 Цивільного кодексу України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з частиною другою статті 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

Відтак, підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, що пов`язані з такою діяльністю.

У відповідності до пункту 4 постанови Пленуму Верховного України Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності від 25.04.2003 №3, під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

У постанові від 16.11.2015 у справі №826/14630/14 ВАСУ вказало, що продаж протягом 2012 - 2013 років великої кількості однотипних об`єктів нерухомості є свідченням систематичної діяльності, як ще однієї з ознак підприємництва.

Поряд із цим, будуючи велику кількість об`єктів позивач ніс певний ризик, зокрема, що ці об`єкти не будуть продані достатньо швидко і за прийнятною вартістю.

Використання прийомів і методів, притаманних підприємницькій діяльності, як то реклама, також вказує про намір позивача отримувати дохід від продажу збудованих житлових будівель.

Крім того, присвоєння об`єкту будівництва назви - ІНФОРМАЦІЯ_1 свідчить про існування і використання маркетингової стратегії з боку позивача, що також є питомою ознакою підприємницької діяльності.

Також, слід зазначити, що позивачем укладалися договори оренди землі, за умовами яких позивач отримав у строкове платне користування земельні ділянки, цільовим призначенням яких є будівництво та обслуговування житлової забудови, що саме по собі завчасно передбачає будівництво понад однієї будівлі та, відповідно, позивач брав на себе певні зобов`язання та зобов`язувався нести відповідальність у разі використання земельних ділянок не за призначенням.

Підсумовуючи викладене, ВАСУ доходить висновку, що комплекс послідовних цілеспрямованих дій, метою яких є будівництво та подальший продаж ряду однотипних об`єктів нерухомості, з метою отримання прибутку, є свідченням того, що відповідна діяльність для цілей оподаткування має кваліфікуватися як підприємницька, а відтак, вказані операції підлягають оподаткуванню за нормами статті 177 Податкового кодексу України.

Однак, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин у даній справі висновків постанови у справі №826/14630/14 щодо правомірності нарахування фізичній особі податкових зобов`язань як фізичній особі-підприємцю, оскільки позивач у справі №826/14630/14 на момент здійснення вказаної діяльності та визначення відповідних податкових зобов`язань був зареєстрований як фізична особа-підприємець і здійснював господарську діяльність.

Водночас, як видно із матеріалів справи та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент проведення операцій з продажу об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 не була зареєстрована як фізична особа-підприємець та не здійснювала підприємницьку діяльність.

При цьому, суд зазначає, що громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, є таким після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 ГК України, громадяни України визнаються учасниками господарських відносин (тобто є суб`єктами господарювання) за умови їх державної реєстрації як підприємців.

При цьому, суд зазначає, що така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом.

Тобто, реєстрація фізичної особи - підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення), який реалізується шляхом подання відповідної заяви.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ( Лелас проти Хорватії заява №55555/08 від 20.05.2010, і Тошкуце та інші проти Румунії заява №36900/03 від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (Онер`їлдіз проти Туреччини та Беєлер проти Італії).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (Лелас проти Хорватії).

Суд наголошує на тому, що законодавством не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень. Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.

Згідно розділу V ПК України Податок на додану вартість пункту 180.1 статті 180 ПК України, є платником ПДВ будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу, будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України.

При цьому, в розумінні підпункту 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 ПК України, особа для цілей розділу V цього Кодексу - будь-яка із зазначених нижче осіб:

а) юридична особа, створена відповідно до закону у будь-якій організаційно-правовій формі, у тому числі підприємство з іноземними інвестиціями, яка: або є платником податків і зборів, встановлених цим Кодексом, крім єдиного податку; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає включення податку на додану вартість до складу єдиного податку, і добровільно переходить у встановленому цим Кодексом порядку на сплату єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість;

б) фізична особа - підприємець, яка: або є платником податків і зборів, встановлених цим Кодексом, крім єдиного податку; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає включення податку на додану вартість до складу єдиного податку, і добровільно переходить у встановленому цим Кодексом порядку на сплату єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість;

в) юридична особа, фізична особа, фізична особа - підприємець, яка ввозить товари на митну територію України;г) постійне представництво;ґ) інвестор (оператор) відповідно до угоди про розподіл продукції, на якого покладено ведення податкового обліку з податку на додану вартість за угодою про розподіл продукції.

Отже, за змістом наведених норм фізична особа - громадянин не має визначеного обов`язку зареєструватися платником податку на додану вартість навіть у разі здійснення операцій на суму, що перевищує 1 000 000 грн.

Тому, суд доходить висновку, що відповідачем безпідставно нараховано податкові зобов`язання позивачу як фізичній особі-підприємцю з ПДВ та донараховано 13% (18 % ставка визначена для ФОП - 5% ставка визначена для фізичних осіб) ПДФО.

Окремо суд акцентує увагу на тому, що податковим органом не заперечується та визнається сплата позивачем 5% ПДФО як фізчною особою, що також відображено у акті перевірки.

Крім того, суд вважає, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатись обґрунтованим та правомірним, адже існують вимоги щодо визначення бази оподаткування, яку фактично визначити не можливо, у зв`язку із відсутністю відомостей про склад та розмір витрат позивача, пов`язаних із вказаною діяльністю. При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу безперечно є необґрунтованим в майнові права позивача.

Суд вважає за необхідне звернути особливу увагу на те, що згідно пункту 111.1 статті 111 ПК України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: 111.1.1. фінансова; 111.1.2. адміністративна; 111.1.3. кримінальна.

Відповідно до пункту 111.2 статті 111 ПК України, фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Так, зокрема, провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає санкцію за таке порушення у вигляді накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої.

Отже, у разі встановлення факту провадження фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як фізичної особи-підприємця настає відповідальність, передбачена законодавством.

Водночас, суд наголошує, що положення діючого законодавства в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи чи взагалі припускали можливість нарахування податкових зобов`язань фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Оцінюючи правомірність рішення про збільшення зобов`язання по військовому збору, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Так, судом встановлено , що протягом 2016 -2017 року позивачем сплачено військовий збір з продажу усіх об`єктів нерухомості, що підтверджується квитанціями від 28.04.2016 р., від 06.05..2016 р., від 10.05.2016 р., від 13.05.2016 р., від 14.05.2016 р., від 17.05.2016 р., від 25.05.2016 р., від 27.05.2016 р., від 08.06.2016 р., 10.06.2016 р., від 16.06.2016 р., від 24.06.2016 р. , від 07.07.2016 р. від 27.07.2016 р., від 03.10.2016 р., 02.11.2016 р., 08.11.2016 р., 17.11.2016 р., 10.01.2017 р., 18.02.2017 р., 21.02.2017 р., 24.02.2017 р.

А отже, факт часткової сплати військового збору не знайшов свого підтвердження, оскільки позивачем збір сплачено в повному обсязі та передбаченому законом відсотку.

Щодо вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги, суд вказує наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати врегульовані Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464- VI (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 4 Закону №2464-VI, визначено, що платниками єдиного внеску: роботодавці, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно положень статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:

1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці" ( 108/95-ВР ), та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами; допомоги або компенсації відповідно до законодавства.

Нарахування та сплата єдиного внеску за платників, зазначених у абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку ( 178-2011-п ), встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.

2) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

3) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

4) для платників, зазначених у абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами.

Отже, платниками ЄСВ серед іншого є фізичні особи - підприємці та роботодавці.

Однак, як зазначалось вище, позивач не є фізичною особою підприємцем, відтак податковим органом безпідставно нараховано ЄСВ, як наслідок, спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Оцінюючи спірні рішення , суд також зазначає про наступне.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, критерій прийняття рішень, вчинення (невчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України - за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України: "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень:

- має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України;

- зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.

На думку суду, оскаржувані рішення прийнято без врахування розтлумачених критеріїв, а отже такі підлягають скасуванню.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення -рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 21.06.2019 р. № , №, № .

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Вінницькій області від 13.08.2019 р. №Ф.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач : Головне управління ДПС у Вінницькій області ( вул. Хмельницьке шосе, буд 7, м. Вінниця, ).

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати 27.03.20

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна