Справа № 380/137/20
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/137/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення одноразової грошової допомоги,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в м. Києві, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві таку одноразову грошову допомогу;

- стягнути з Управління поліції охорони в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 08.02.2019 по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач відмовив у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу при звільненні, покликаючись на відсутність підстав для нарахування та виплати такої, оскільки у позивача немає права на призначення пенсії. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки положення Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 (далі - Постанова № 393) не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію. Натомість, відповідно до абз. 4 п. 10 Постанови № 393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відповідно до п. 23 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

З огляду на викладені норми, позивач стверджує, що право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов`язане з наявністю десятирічної вислуги та звільненням з передбачених підстав. Відтак, оскільки станом на день звільнення його вислуга в календарному обчисленні складає 14 років 08 місяців 1 день, позивач вважає, що має право на виплату такої допомоги.

Окрім цього, позивач покликаючись на зміст ст. 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, стверджує, що є необхідність стягнення на користь позивача суми за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач позов не визнає. У відзиві на позовну заяву (вх. 18154 від 03.04.2020) представник відповідача зазначає, що відповідно до ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Постанови Кабінету Міністрів № 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», правові підстави для виплати одноразової грошової допомоги після звільнення з поліції за власним бажанням у позивача відсутні у зв`язку з відсутністю у нього права на пенсію. Відтак, представник відповідача стверджує, що порядок звільнення позивача та виплата грошового забезпечення здійснено з дотриманням норм чинного законодавства.

Відносно процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою судді від 13.01.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня одержання цієї ухвали для усунення її недоліків.

Ухвалою судді від 10.02.2020 продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 02.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заяви по суті спору, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

08.02.2019 позивача старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , молодшого інспектора взводу з фізичної безпеки Голосіївського районного відділу Управління поліції охорони в місті Києві звільнено зі служби в поліції за власним бажанням відповідно до наказу № 21 о/с від 07.02.2019 (стаж роботи 14 років 08 місяців 1 день).

05.11.2019 позивач звернувся з запитом до Управління поліції охорони в м. Києві щодо надання йому інформації щодо складових грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого при звільненні, а також чи у склад нарахованих та виплачених сум при звільненні включено одноразову грошову допомогу при звільненні, розраховану у законодавчо встановленому порядку.

На вказаний запит позивача Управлінням поліції охорони в м. Києві надано відповідь від 28.11.2019 № 2799/43/29/05/01-2019, в якій зазначено, що оскільки на момент звільнення позивач не мав прав на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то підстав для нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні немає.

Не погоджуючись з таким твердженням відповідача, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Згідно з преамбулою Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 за №2262-ХІІ, цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічне положення закріплено в абз. 4 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 (далі - Порядок № 393), за змістом якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

На переконання суду, виплата одноразової грошової допомоги жодним чином не пов`язана з набуттям особою права на пенсію, а пов`язана лише з двома умовами: 1) наявність вислуги років 10 років і більше; 2) підстави звільнення за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Вислів «які мають право на пенсію за цим Законом» необхідно розуміти не як ті, хто набув право на призначення пенсії за цим Законом, а взагалі ті, хто перелічений у ст.1-2 Закону, та можуть взагалі претендувати на призначення пенсії за цим Законом.

З огляду на викладене, доводи відповідача, що обов`язковою умовою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням є набуття особою права на пенсію, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Зазначене питання вже було неодноразово предметом розгляду Верховним Судом, яким висловлено правову позицію, що виплата одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону, не пов`язується з набуттям особою права на пенсію.

Зокрема, ця правова позиція сформульована у постановах від 17 березня 2015 року у справі № 21-80а15, від 26 червня 2019 року у справі № 821/3762/15-а та інших.

До того ж, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення від 06.07.1999 № 8-рп та від 20.03.2002 № 5-рп).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Так, згідно з наявним у матеріалах справи витягом з наказу №21 о/с від 07.02.2019 по особовому складу, позивача старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , молодшого інспектора взводу з фізичної безпеки Голосіївського районного відділу Управління поліції охорони в місті Києві звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 08 лютого 2019 року. Станом на 08 лютого 2019 року стаж служби в поліції складає 14 років 08 місяців 01 день.

Отже, оскільки позивач звільнений зі служби в поліції за власним бажанням та має вислугу більше 10 років (14 повних років), він має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

За такого правового врегулювання та обставин справи суд доходить переконання, що відповідач протиправно не виплатив позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, то суд вказує на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114), що визначає порядок проходження служби, а також права і обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, до яких належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ та яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

При цьому Положенням № 114 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог закону, виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку можлива лише у разі відсутності спору про її розмір. У даному ж випадку між сторонами існує спір про право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідач взагалі заперечує проти права позивача на отримання такої допомоги.

Відтак, зазначена позовна вимога є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, яка, в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Вирішуючи питання про спосіб відновлення права позивача, суд вважає, що в даному випадку заявлений позивачем спосіб, а саме стягнення з відповідача на користь позивача одноразової (вихідної) допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем одноразова (вихідна) допомога при звільненні позивачу не нараховувалася, а суд не наділений повноваженнями здійснювати таке нарахування.

Водночас з метою повного захисту прав позивача, суд доходить висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 (чотирнадцять) календарних років служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить переконання, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак позов належить задовольнити частково.

Відтак, з огляду на висновки суду про часткове задоволення позову та встановлені КАС України правила розподілу судових витрат, понесені позивачем витрати на сплату судового збору стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 293, 295, пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення одноразової грошової допомоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язати Управління поліції охорони в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні 14 (чотирнадцять) календарних років служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Управління поліції охорони в м. Києві (04050, м. Київ, вул. Студентська, 9; ).

Повний текст рішення складено та підписано 07.04.2020.

Суддя Сидор Н.Т.