Справа № 240/11529/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11529/19

Головуючий у І інстанції: Гурін Д.М.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

02 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення розрахунку та виплати при звільненні позивачу компенсації за неотримане ним під час військової служби речове майно.

Також, позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за неотримане ним, під час військової служби речове майно та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати позивачу довідку-розрахунок вартості речового майна, що підлягало до видачі.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити в частині, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу у Збройних силах України.

Під час проходження військової служби позивач перебував на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 №91-рс від 03 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту «Б» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (а.с.12).

Відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 (по стройовій частині) від 03 червня 2015 року №132 виключений зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення (а.с.13).

При звільненні ОСОБА_1 не була виплачена компенсація за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Оскільки відповідних виплат не було здійснено, позивач 02 жовтня 2019 року звернувся до керівництва військової частини НОМЕР_1 із заявою (а.с.15), на яку отримав відповідь військової частини НОМЕР_1 №6483 від 10 жовтня 2019 року, згідно з якою він не має права на отримання при звільненні компенсації неотриманого речового забезпечення, оскільки Постанова КМ України №178 від 16 березня 2016 року та наказ МО України №232 від 26 квітня 2016 року, які врегульовують ці питання, прийняті після звільнення ОСОБА_1 (а.с.16).

Вважаючи такі дії військової частини НОМЕР_1 протиправними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач на момент виключення позивача зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, відповідав умовам, необхідним для виплати йому грошової компенсації за невикористане речове майно і чинне законодавство передбачало можливість здійснення виплати цієї компенсації.

Та обставина, що підпунктом 3.1.12 Порядку передбачено виплату грошової компенсації замість речового майна, що підлягає, а не підлягало, видачі, сама по собі, не позбавляє військовослужбовців права на її отримання, оскільки таке право гарантувалось чинним законодавством, а саме, статтею 9-1 Закону №2011-XII та пунктом 27 Положення.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач не був обізнаний у тому, що з ним не проведено повного розрахунку при звільненні (оскільки відповідна довідка йому не надавалась), а тому надав згоду на виключення його зі списків особового складу.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

При цьому, пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Так, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України не зловживаючи ними.

Для поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати апеляційну скаргу.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як свідчать матеріали справи, а саме наказ т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 №91-рс від 03 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я.

02 жовтня 2019 року позивач звернувся до керівництва військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо проведення повного остаточного розрахунку з ним в частині неотриманого речового майна.

Листом № 6483 від 10 жовтня 2019 року т.в.о. нач. штабу військової частини НОМЕР_1 відмовив позивачеві у виплаті сум при звільнені. Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з адміністративним позовом. У зв`язку з чим позивач вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом.

Однак, колегія суддів зауважує, що про наявне право на компенсацію речового майна позивач міг дізнатись під час звільнення з військової служби, в тому числі з грошового атестату та наказу щодо звільнення (а.с.13), які в свою чергу передбачають перелік виплат та розрахунків, які були здійсненні з позивачем станом на момент його звільнення. Грошова компенсація за неотримане речове майно в даних документах не була зазначена.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що позивач дізнався про неотриману грошову компенсацію за речове майно, ще на момент звільнення.

Крім того, відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Також, указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 було затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

У відповідності до п.242 Положення, після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець підлягає розрахунку.

Тобто, з урахуванням вказаного, дізнався позивач про неповний розрахунок з ним саме 03.06.2015.

Разом з тим, доказів поважності в частині неможливості звернення до суду за захистом порушеного права у визначені процесуальним законодавством строк суду позивач не навів.

Отже, позивач, своєчасно не скористався своїм правом на звернення до суду за захистом, оскільки звернувся до суду протягом спливу більш ніж 4 роки від початку періоду заявлених ним до захисту вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при відкритті провадження у адміністративній справі суд дійшов помилкового висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом.

Таким чином, внаслідок не застосування норм статті 122 КАС України, рішення суду першої інстанції не може бути визнано законним, а тому підлягає скасуванню, а позов, відповідно до приписів статті 123 КАС України - залишенню без розгляду.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи позивача в частині застосування до вказаних правовідносин положення щодо заробітної плати, не беруться судом до уваги, оскільки даний спір полягає саме в проходженні публічної служби, зокрема отримання компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

В свою чергу, у відповідності до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Однак, як неодноразово висловлювався Верховний Суд щодо схожих правовідносин (в частині зобов`язання провести повний розрахунок з позивачем при звільненні шляхом виплати грошової компенсації замість речового майна), в своїх постановах - з огляду на предмет у зазначеній категорії справ, вони належать до категорії справ щодо проходження публічної служби, однак безпосередньо стосуються порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.

Разом з тим, враховуючи специфіку публічно - правових спорів, для вирішення яких Кодексом адміністративного судочинства України визначені спеціальні строки, то колегія суддів вважає достатнім строком для реалізації позивачем права звернення до суду за захистом порушеного права загальний шестимісячний строк, встановлений частиною 2 статті 122 КАС України (постанова Верховного Суду від 04.07.2019 справа №821/2/18).

Також, Верховний Суд в своїх постановах від 22.01.2020 справа №620/1982/19 та від 04.12.2019 справа №815/2681/17 (схожі правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні), зазначав, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Тобто, в зазначених вище справах, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом в межах даних правовідносин (справа №240/11529/19).

Щодо висновків суду першої інстанції в частині порушення відповідачем положення статей 166, 167 КАС України, а саме, що клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не викладено окремим письмовим документом із дотриманням вимог, визначених статтею 167 КАС України, а тому доводи відповідача викладені в відзиві (в частині строків) є протиправними, колегія суддів оцінює критично, оскільки перевірка дотримання строків звернення до суду в межах ст.122 КАС України (строк звернення до адміністративного суду) та ст.123 КАС України (наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду) перевіряється судом, а не відповідачем. В свою чергу, відповідач вправі звернути увагу суду на порушенні строки звернення позивача до суду, у своєму відзиві.

Щодо правової позиції Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року в справі №803/963/17, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково посилається на неї в розрізі строків звернення до суду, оскільки в даній справі особу було звільнено 19.06.2017. 27.06.2017 особа звернулась з заявою до відповідача щодо виплати заборгованості.

07.07.2017 особу виключено зі списків військової частині НОМЕР_2 та проведено остаточний розрахунок. В серпні 2017 року позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Тобто, фактично порушення строків звернення до суду в справі №803/963/17 не було.

Аналізуючи наведені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, що призвело до постановлення помилкового судового рішення.

Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Частиною 1 статті 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовну заяву слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.