Справа № 320/3770/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3770/19 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Ганечко О. М., Собківа Я. М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019року

у справі № 320/3770/19 (розглянуто у порядку спрощеного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради

про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради щодо відмови у здійсненні перерахунку одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення у 2013 році ОСОБА_1 в розмірі відповідно до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" станом на липень 2019 року та надати інформацію у формі довідки про заборгованість;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради здійснити ОСОБА_1 перерахунок одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення у 2013 році ОСОБА_1 в розмірі відповідно до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" станом на липень 2019 року та надати інформацію у формі довідки про заборгованість із урахуванням вже проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2014 року зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення у 2013 році в розмірі відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Позивач зазначає, що на виконання вказаного судового рішення відповідач здійснив йому перерахунок одноразової компенсації та щорічної допомоги за 2013 рік, який становить 51330,60 грн. - одноразова компенсація та 5615,00 грн. - щорічна допомога на оздоровлення, а також повідомив, що вищезгадана допомога виплачується за рахунок коштів державного бюджету, головним розпорядником коштів є Міністерство соціальної політики України, однак на даний час кошти на ці цілі до управління не надходили. Так, на думку позивача, оскільки зазначені кошти на момент його звернення до суду з даним позовом відповідачем виплачені не були, то у зв`язку зі збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, у порівнянні з 2014 роком, він має право на перерахунок одноразової компенсації та щорічної допомоги за 2013 рік у розмірі встановленому ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" станом на липень 2019 року, у зв`язку з чим звернувся до відповідача з відповідною заявою, однак останній відмовив йому у цьому, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки, що відповідач при виплаті допомоги на оздоровлення повинен керуватися положенням статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції станом на липень 2019 року, а не постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка суперечить Конституції України, а судом першої інстанції не надано належної оцінки даним обставинам.

Відповідачем надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції правомірно прийнято рішення, а апеляційна скарга є необґрунтованою.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.12.2012 року та вкладкою до нього № НОМЕР_2 с від 22.11.2016 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2014 року по справі №367/6515/13-а було визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області щодо нарахування ОСОБА_1 одноразової компенсація та щорічної допомоги на оздоровлення у 2013 році в меншому розмірі, ніж встановлено ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок і виплату одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення у 2013 році, в розмірі відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до довідки від 31.03.2014 року №1214-У ОСОБА_1 на виконання вимог постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2014 року по справі №367/6515/13-а Управлінням праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області були нараховані недоотримані компенсації: одноразова при настанні інвалідності - 51330,60 грн, щорічна на оздоровлення - 5615,00 грн. Перераховано на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі: одноразова при настанні інвалідності - 284,40 грн. - 31.12.2013 року, щорічна на оздоровлення - 120,00 грн - 14.03.2013 року.

У червні 2019 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради з заявою про здійснення перерахунку та виплати одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення за 2013 рік як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІ групи відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" станом на червень 2019 року, з урахуванням ставки мінімальної заробітної плати 4173,00 грн.

Розглянувши заяву позивача, Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради, листом від 18.06.2019 року №4036, повідомило заявника, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №440 від 03.09.2014 "Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою" та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2014 у справі №367/6516/13-а перерахунок одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення за 2013 рік згідно ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" йому здійснено і становить: одноразова компенсація при настанні інвалідності - 51330,60 грн.; щорічна грошова допомога на оздоровлення за 2013 рік - 6515,00 грн. При цьому перерахунок здійснено виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати. Також проінформовано, що вищезгадана допомога виплачується за рахунок коштів державного бюджету, головним розпорядником яких є Міністерство соціальної політики України, на даний час кошти на ці цілі до управління не надходили.

Правових підстав для перерахунку одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення з урахуванням ставки мінімальної заробітної плати станом на червень 2019 року в сумі 4173,00 грн - відсутні.

До вказаного листа Управлінням праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради було додано Повідомлення про здійснення нарахування на виконання рішення суду від 18.06.2019 №4037 адресоване Заступнику начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальнику Управління державної виконавчої служби Вольфу О.Л., в якому, зокрема, зазначена інформація повідомлена почину у листі від 18.06.2019 №4036 та розрахунок заборгованості: нарахована сума - 57350,00 грн. (з урахуванням виплачених сум); виплачена сума - 404,40 грн.; не виплачена сума - 56945,60 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення та одноразової компенсації передбачені постановами Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та від 14.05.2015 №285 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" становлять для учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та особи з інвалідністю II групи 120,00 грн. і 284,4 грн. відповідно.

Судом першої інстанції зроблено висновок, що позивач помилково застосовує до спірних правовідносин ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції на час звернення до суду.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Правові підстави та порядок компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім`ям у зв`язку із втратою годувальника та щорічна допомога на оздоровлення таким особам визначено у ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-ХІІ (надалі - Закон №796-ХІІ).

Відповідно до статті 48 Закону №796-ХІІ в редакції, що існувала після визнання рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008 неконституційними змін, внесених підпунктом 11 пункту 28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007р. №107-VI, щорічна допомога на оздоровлення зазначеній категорії осіб складала 5 мінімальних заробітних плати.

Таким чином станом на час набрання законної сили Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2014 року та його виконання відповідач провів розрахунок виходячи з мінімальної заробітної плати з урахуванням вже виплаченої суми у розмірі 57350,00 грн.

Разом з тим, в подальшому законодавство, яке регулює зазначені правовідносини, змінилось.

Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. №76-VIII (надалі - Закон №76-VIII) внесені зміни, зокрема, до статті 48 Закону №796-ХІІ та викладено її у такій редакції: «Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Відповідно до Прикінцевих положень Закону №76-VIII, цей Закон набирає чинності з 01.01.2015р., крім пункту 42 розділу I цього Закону (щодо Закону України від 14.10.2014р. «Про прокуратуру»), який набирає чинності з 25.04.2015р.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо усунення дискримінаційного ставлення до громадян, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях та військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї» від 21.04.2016р. №1339-VIII, який набрав чинності з 22.05.2016 року, статтю 48 Закону №796-ХІІ викладено в новій редакції: «одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, які стали інвалідами внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, сім`ям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Таким чином, починаючи з 01 січня 2015 року стаття 48 Закону №796-ХІІ вже не містилося положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення особам у відповідних розмірах кратних до мінімальної заробітної плати.

Згідно п. 1 Постановою Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №562 від 12.07.2005р. розмір щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема особам з інвалідністю I і II групи - 120 гривень.

Враховуючи що починаючи з 01 січня 2015 року ст. 48 Закону №796-ХІІ не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення, зокрема інвалідам I групи, у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач помилково застосовує до спірних правовідносин ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції, яка станом на липень 2019 року є нечинною, а тому судом першої інстанції обґрунтовано прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Подібні висновки щодо застосування зазначених норм матеріального права викладені в постановах Верховного Суду від 18.01.2019р. (справа №554/7879/16-а), від 11.09.2019р. (справа №674/181/17) і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них.

Щодо посилання апелянта в апеляційні скарзі на те, що зміни в законодавстві чи прийняття нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та обов`язків осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу на позицію Конституційного Суду України (справа № 1-4/2018), де зазначено, що держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні від 07.07.1989 у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) "спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини". У рішенні від 17.10.1986 у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, "належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини".

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому, суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Велікода проти України» від 03 червня 2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що законодавчі норми можуть змінюватися й передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплату щорічної допомоги на оздоровлення та одноразової компенсації за 2013 рік відбувалося згідно з показниками мінімальної заробітної плати на 01 січня 2013 року.

Вимоги що до проведення перерахунку виплати щорічної допомоги на оздоровлення та одноразової компенсації за 2013 рік станом на 2019 рік не передбачено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Собків