Справа № 160/12882/19
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіГорбалінського В.В.
за участі секретаря судового засіданняСітайло О.В.
представник позивача представник відповідача Усов О.М. Мигаленко І.І.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІГ» (далі позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 24.10.2019 року № 000011/04-36-32-01/23645981.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з урахуванням вимог Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» , запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності повинно бути здійснено не раніше, як з 01.09.2019 року, тобто через два місяці після 01.07.2019 року. Крім того, позивач зазначає, що у відповідності до статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» встановлено таке: «ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів (щодо пального - не пізніше 20 календарних днів) з дня одержання зазначених у цьому Законі документів. У рішенні про відмову у видачі ліцензії повинна бути вказана підстава для відмови з посиланням на відповідні норми законодавства», тобто, навіть за умови подання заяви на отримання ліцензії 01.07.2019 року, суб`єкт господарювання позбавлений права отримати ліцензію в день подання заяви. Відтак, враховуючи зазначене, позивач вважає, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 24.12.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
21.01.2020 року представником відповідача надано до суду письмовий відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що була проведена фактична перевірка, за наслідками якої встановлено факт роздрібної торгівлі пальним без наявності відповідної ліцензії. Зазначає, що позивачем не заперечується факт реалізації підакцизних товарів без наявності діючої ліцензії.
21.01.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій було підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив відповідача є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводи, викладені в позовній заяві як підстави для задоволення позову.
31.01.2020 року на адресу суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких було підтримано позицію, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву, та зазначено, що міркування позивача ґрунтуються виключно на формальному запереченні виявлених порушень та спробі надати виявленому правопорушенню неправомірний характер.
04.02.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на додаткові письмові пояснення відповідача, в якій було підтримано позицію, викладену в позовній заяві та у відповіді на відзив, та підтримано позицію, викладену в позовній заяві та у відповіді на відзив.
04.02.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов уточнений відзив на позовну заяву, в якій також було підтримано позицію, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву та у додаткових письмових поясненнях.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, письмовому відзиві на позов та у письмовій відповіді на додаткові письмові пояснення відповідача, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмовий відзив, додаткові письмові пояснення та на уточнений відзив на позовну заяву, що міститься в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «ГІГ» знаходиться на податковому обліку Жовтоводській ДПІ Кам`янського управління ГУ ДФС у Дніпропетровській області.
Актом перевірки встановлено реалізацію пального без наявності діючої ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за період з 01.07.2019 року по 15.07.2019 року, згідно ІС «Податковий Блок», чеки РРО.
На підставі акта фактичної перевірки ТОВ «ГІГ» отримано рішення про застосування фінансових санкцій ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 24.09.2019р. № 000011/04-36-32-01/23645981 на суму 250000,00 грн.
Листом від 08.10.2019 року ТОВ «ГІГ» оскаржено рішення про застосування фінансових санкцій ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 24.09.2019р. № 000011/04-36-32-01/23645981 на суму 250000,00 грн. до ДПС України.
Рішенням Державної податкової служби України від 06.12.2019р. скарга ТОВ «ГІГ» залишена без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Так, правомірність оскаржуваного рішення про застосування фінансових санкцій, є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Статтею 15 Закону №481/95-ВР встановлено, що суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання.

Ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на п`ять років. Імпорт або експорт пального здійснюється за наявності у суб`єкта господарювання, що імпортує або експортує пальне, ліцензії на право виробництва або зберігання, або оптової чи роздрібної торгівлі пальним.

У заяві про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним додатково зазначаються адреса місця торгівлі, перелік реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, а також інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери посвідчень реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, та дата початку їх обліку в органах державної фіскальної служби.

У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).

Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.

За порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Так, згідно абзацу 9 частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів, зокрема, у разі роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії - 250000 гривень.

Позивач не заперечує що 01.07.2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю "ГІГ" здійснювалась торгівля пальним.

Крім того, як вже було встановлено судом доказом здійснення реалізації пального є дані ІС «Податковий Блок», а саме чек РРО від 01.07.2019 року про продаж пального бензин А-92, що також підтверджується матеріалами справи.

Щодо доводів позивача про принцип державної політики у сфері ліцензування, згідно якого у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці, суд зазначає про таке.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначені Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 № 481/95-BP, в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 481/95-BP).

Закон № 481/95-BP зазнав змін, внесених в частині ліцензування діяльності з роздрібної торгівлі пальним, відповідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018 № 2628-VIII, який згідно абзацу п`ятого пункту 1 Розділу ІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» набрав чинності з 01.07.2019 року в частину підпункту 6 (щодо змін до Закону № 481/95-BP) (далі Закон № 2628-VIII).

Відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначення виключного переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлення уніфікованого порядку їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності врегульовані Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII (далі Закон № 222-VIII).

Відповідно до абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 222-VIII, Державна політика у сфері ліцензування ґрунтується на принципі пріоритетності захисту прав, законних інтересів, життя і здоров`я людини, навколишнього природного середовища, захисту обмежених ресурсів держави та забезпечення безпеки держави, що передбачає: у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року № 545, яка згідно пункту 3 набирає чинності з дня її опублікування, але не раніше 01.07.2019 року, внесено зміни до Пункту 6 переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 № 609, викладенням у новій редакції, згідно якого територіальні ограни ДФС є органом ліцензування виду господарської діяльності роздрібна торгівля пальним.

Так, відповідно до абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 222-VIII, діє принцип державної політики у сфері ліцензування, згідно якого у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.

Вказаний строк визначений законом як для держави, з метою унормування змін у правовідносинах або при запровадженні нових видів діяльності, що підлягають ліцензуванню, так і для суб`єктів господарювання, які мають забезпечити виконання вимог закону, пов`язаних із запровадженими змінами.

Відтак, суд зазначає, що наведений двомісячний строк встановлений законом був додержаний законодавцем, оскільки, як встановлено судом зазначені зміни щодо ліцензування діяльності з роздрібної торгівлі пальним були прийняті, саме 23.11.2018 року, з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів», при цьому зазначені зміни вступили у дію тільки з 01.07.2019 року.

Щодо доводів позивача про наявність вини, як необхідної умови для притягнення особи до відповідальності, суд зазначає про таке.

Як встановлено судом, підставою для застосування до позивача фінансових санкцій стала невиконання вимог статті 15 Закону № 481/95-BP, в редакції чинній з 01.07.2019 згідно Закону № 2628-VIII, а саме роздрібна торгівля без наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю.

Сам факт роздрібної торгівлі без наявності такої ліцензії на роздрібну торгівлю Товариством не спростовується, спірним є питанням наявності суб`єктивної сторони (вини) у діях позивача, як одного з елементів складу податкового правопорушення.

Податковими правопорушеннями в розумінні пункту 109.1 статті 109 Податкового кодексу України є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Суд вважає, що в межах спірних правовідносин наявність вини юридичної особи доводиться недбалістю посадових осіб Товариства, яка виразилась у відсутності контролю та відсутності будь-яких дій, що унеможливило своєчасне виконання обов`язку платника податків щодо отримання (спроби отримати) ліцензію на роздрібну торгівлю пальним. Тобто, з матеріалів справи неможливо встановити, які дії були виконані позивачем з метою своєчасного отримання відповідної ліцензії. З пояснень позивача, наявних в матеріалах справи та наданих його представником під час судового розгляду справи, також неможливо встановити такі обставини.

Крім того, позивачем також не спростовується, що останній звернувся із заявою про отримання відповідної ліцензії лише 03.07.2019 року, в той час коли чинне законодавство встановило обов`язок щодо наявності такої ліцензії для роздрібної торгівлі пальним з 01.07.2019 року.

При цьому, лист ДФС України від 30.05.2019 № 17014/7/99-99-12-01-01-17, яким повідомлено Головні управління ДФС у областях та у м. Києві щодо набрання чинності з 01.07.2019 року змінами до Закону № 481, передбачав, що суб`єкти господарювання можуть подати документи на розгляд до органу ліцензування для отримання відповідних ліцензії (на адресу Головних управлінь ДФС в областях та м. Києві за місцем розташування місць зберігання та роздрібної торгівлі пальним) починаючи з 12.06.2019 року, при цьому головні управління ДФС у областях та м. Києві мають видавати зазначені ліцензії суб`єктам господарювання починаючи з 01.07.2019 року.

Вказаний лист не є нормативно-правовим актом, проте цим листом було встановлено можливий строк подання документів для майбутнього ліцензування (з 12.06.2019 року), однак, позивачем також не було використано можливість, яка була надана контролюючим органом.

Жодних протиправних дій контролюючого органу у порушенні порядку чи способу прийняття оскаржуваного рішення позивачем не доведено та судом не встановлено.

Відтак, доведеність складу податкового правопорушення тягне для платника податків встановлену законодавством відповідальність у вигляді штрафу, який правомірно застосований податковим органом спірним податковим повідомленням-рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27.08.2018 року у справі № 820/4064/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтоване застосування до позивача фінансової санкції у вигляді штрафу в сумі 250 000,00 грн., у відповідності до абзацу 9 частини 2 статті 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" № 481/95-ВР від 19.12.1995 року.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, про що описано вище та довів його відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ГІГ (52204, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Заводська, 1В, ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49600, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а, ) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення суду буде складений 24 лютого 2020 року.

Суддя В.В. Горбалінський