Справа № 440/473/20
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/473/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/473/20 за позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення про стягнення коштів невиплачених при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) , в якому просить стягнути на свою користь вихідну допомогу при звільненні внаслідок ліквідації юридичної особи у розмірі не менше середньомісячного заробітку, що становить 11 940,47 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати.

Мотивуючи позовні вимоги заявник вказує на обставини порушення Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області її права на отримання вихідної допомоги при звільненні, гарантованого статтею 44 Кодексу законів про працю України, в розмірі не менше середнього місячного заробітку, а також права на отримання середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, гарантованого статтею 117 зазначеного Кодексу.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (надалі - ГТУЮ у Полтавській області).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 клопотання представника ГТУЮ у Полтавській області Чистякової Л.А. про розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення.

19.02.2020 до суду надійшов відзив на позов за підписом представника відповідачів Чистякової Л.А., у якому, з поміж іншого, заявлено клопотання щодо здійснення розгляду справи за участю представника відповідачів. У відзиві представник обох відповідачів просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що Законом України "Про державну службу" врегульовано випадки та розмір виплати вихідної допомоги, тому норми Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджуються, відповідно позивач не має права на отримання вихідної допомоги (а.с. 57-63).

Ухвалою суду від 21.02.2020 клопотання представника ГТУЮ у Полтавській області та Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Чистякової Л.А. задоволено. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників на 11.03.2020.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 наголошує на тому, що спір у даній справі не пов`язаний з прийняттям чи проходженням державної служби, а витікає із трудових відносин. Пояснює, що позивач звільнена з посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Тому на підставі статті 44 Кодексу законів про працю України відповідач був зобов`язаний вилатати позивачу вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку (а.с. 75-76).

Відповідно до заперечення, питання припинення вихідної допомоги при звільненні з державної служби є елементом припинення державної служби. Представник відповідачів також зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у випадку припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державної органу, виплата вихідної допомоги не передбачена. Вказує, що позивач не перебувала у трудових відносинах з Північно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми), зазначений орган не приймав рішень, що впливали на права та інтереси позивача, а тому цей відповідач у даній справі не є належним, що є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с. 80-83).

У судовому засіданні 11.03.2020 оголошено перерву для аналізу правових позицій з приводу спірних правовідносин до 25.03.2020.

У судове засідання 25.03.2020 всі учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Позивач надала клопотання про розгляд справи без її участі. Від відповідачів подібних клопотань не надходило.

За відсутності перешкод для подальшого розгляду справи, на підставі норми ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнав за можливе здійснити розгляд справи у письмовому провадженні.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 працювала на посадах державної служби (10.07.2007 прийнято присягу державного службовця) у ГТУЮ у Полтавській області у період з 10.07.2007 по 28.12.2019, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с. 13-16), а саме:

- з 10.07.2007 по 19.10.2008 - на посаді головного спеціаліста відділу легалізації об`єднань громадян, систематизації законодавства, правової допомоги та експертного забезпечення правосуддя Головного управління юстиції у Полтавській області;

- з 20.10.2008 по 25.09.2012 - на посаді провідного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Полтавській області;

- з 26.09.2012 по 02.01.2013 - на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Полтавській області;

- з 03.01.2013 по 28.02.2013 - на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації юридичних осіб та легалізації об`єднань громадян реєстраційної служби Головного управління юстиції у Полтавській області;

- з 01.03.2013 по 05.03.2015 - на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби Головного управлінні юстиції у Полтавській області;

- 06.03.2016 по 28.12.2019 - на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби ГТУЮ у Полтавській області (22.05.2017 відділ кадрової роботи та державної служби перейменовано у відділ персоналу).

24.10.2019 позивачу вручено попередження про вивільнення, копія якого міститься у матеріалах справи (а.с. 207).

Наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу персоналу ГТУЮ у Полтавській області 28.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 56).

При цьому ГТУЮ у Полтавській області не виплачено ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, як це видно з довідки від 27.12.2019 №08-29/8219 (а.с. 55), що й стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 цього Закону).

Частиною третьою ст. 83 Закону №889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Частиною четвертою статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Таким чином, Законом №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) не було передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Як встановлено судом, наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу персоналу ГТУЮ у Полтавській області 28.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби (а.с. 56).

Таким чином, ОСОБА_1 звільнено з посади, зокрема, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Таким чином, пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого позивача було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, тоді як частина четверта статті 40 цього ж Кодексу не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає з практики ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, пункт 170).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та № 71378/10).

Таким чином, приймаючи наказ від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , відповідач вказав на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.

Відтак, ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 цього Кодексу, на підставі якого позивача було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина четверта статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.

З огляду на викладене суд визнає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.

Згідно з довідкою про середній заробіток ОСОБА_1 , виданою Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області 09.01.2020 за №09-29/6362, середній заробіток ОСОБА_1 за період з 01.10.2019 по 30.11.2019 за один робочий день складає 555,37 грн (а.с. 12), звідси - розмір середньомісячної заробітної плати/вихідної допомоги становить 11 940,47 грн з розрахунку 21,5 відпрацьованих робочих днів у період з 01.10.2019 по 30.11.2019, що передував звільненню.

Спору з приводу розміру середнього заробітку, відображеного у вищевказаній довідці, немає. Тому суд приймає її до уваги як таку.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення на її користь вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що становить 11 940,47 грн.

Однак, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд, відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне стягнути вказану суму з належного відповідача - Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, оскільки вказана юридична особа дотепер не ліквідована, а лише перебуває у стані припинення (а.с. 34-39).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з огляду на факт невиплати вихідної допомоги, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У зв`язку з цим суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині здійснення повного і своєчасного розрахунку із працівником.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

При визначенні розміру середнього грошового забезпечення суд враховує приписи Порядку №100 та відомості, відображені у довідці про середній заробіток ОСОБА_1 , який становить 555,37 грн (а.с. 12).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 № 78/0/206-18 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік" та листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" кількість робочих днів в період з 28.12.2019 по день ухвалення судового рішення (01.04.2020) становить 63 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 34 988,31 грн (555,37 грн х 63 дні).

З приводу позовних вимог, заявлених до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на момент звільнення позивач ОСОБА_1 перебувала у відносинах публічної служби у період з 10.07.2007 по 28.12.2019 саме з Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області. Дотепер запис про припинення вказаної юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено.

З огляду на те, що юридичну особу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області не припинено, вимоги позивача до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) суд визнає такими, що заявлені до неналежного відповідача, а тому відмовляє у їх задоволенні.

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладає на Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області обов`язок з відшкодування позивачеві судового збору у сумі, пропорційній до задоволеної частини позовних вимог, яка в даному випадку становить 420,40 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, м. Суми, 40003, ), Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) про стягнення коштів невиплачених при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) вихідну допомогу у розмірі 11 940 (одинадцять тисяч дев`ятсот сорок) 47 грн.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 34 988 (тридцять чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 31 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) частину судових витрат зі сплати судового збору у сумі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення з урахуванням положень п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун