Справа № 420/778/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/778/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАСУ) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та дискримінаційним рішення та дій, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання здійснити виплати з проведенням індексації та компенсації, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому позивач просить:

визнати протиправним та дискримінаційним та скасувати рішення Відповідача щодо припинення виплати пенсії Позивачці, на підставі спливу строку дії її паспорту громадянки України для виїзду за кордон, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано Позивачці;

визнати дії Відповідача по припиненню виплати пенсії Позивачці на підставі спливу строку дії її паспорту громадянки України для виїзду за кордон - протиправними та дискримінаційними;

визнати бездіяльність Відповідача, що до не виплати пенсії Позивачці з 18.08.2015 року на підставі спливу строку дії її паспорту громадянки України для виїзду за кордон протиправною та дискримінаційною;

зобов`язати Відповідача виплатити усі недотримані Позивачкою пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 18.08.2015 року на визначений позивачкою банківський рахунок, реквізити якого наявні у Відповідача, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми Позивачці, починаючи з 18.08.2015 року до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії Позивачці довічно;

стягнути з Відповідача кошти в сумі 100,000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Відповідач припинив виплату пенсії Позивачці на підставі спливу строку дії її паспорту громадянки України для виїзду за кордон.

Позов вмотивовано наступним.

По досягненні пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу, ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон у 2015 році на постійне проживання до Ізраїлю. Після її виїзду за кордон, виплата пенсії їй була припинена.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 р. у адміністративній справі №815/3099/18 зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 18.08.2015 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі.

06.11.2019 року, на особистому прийомі, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області повідомлено позивачці про рішення припинити виплату пенсії на підставі закінчення строку дії її паспорту громадянина Україні для виїзду за кордон та про відмову у виплаті поновленої пенсії на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок, реквізити якого були подані особисто Позивачкою безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Відповідь щодо незаконної відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 та пояснення щодо припинення виплати пенсії не надані.

Відповідач припинив виплату пенсії позивачці з підстав, не передбачених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме, на підставі спливу строку дії її паспорту громадянки України для виїзду за кордон.

Припиняючи виплату ОСОБА_1 пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області порушило право позивачки на отримання пенсії, що є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивачці спричинено моральну шкоду в сумі 100,000 грн., оскільки незаконними рішенням, діями, бездіяльністю відповідача, внаслідок яких виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена спричинено моральні та фізичні страждання та інші негативні явища, тобто відповідач вдруге нахабно та незаконно позбавляє позивачку можливості вільно володіти своїм майном - пенсією.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 10.02.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу про відкриття провадження по справі отримано представником Головного управління ПФУ в Одеській області 13.02.2020 року відповідно до розписки про отримання нарочно копії судового рішення, ухвали.

24.02.2020 року за вхід. №8378/20 через канцелярію суду від відповідача Головного управління ПФУ в Одеській області за підписом К. Гусаренко надійшов відзив на адміністративний позов.

Документи подані представником відповідача у строк, встановлений судом.

Відзив обґрунтовано наступним.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 року у справі №815/3099/18 поновлено виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 18.08.2015 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі ОСОБА_1 .

На момент виконання рішення суду паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 був чинний, тобто термін дії паспорту не сплинув.

У зв`язку із закінченням строку дії паспорту для виїзду за кордон (30.06.2019 року), відповідачем прийнято рішення про припинення виплати пенсії позивачці.

Відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, що засвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статусу особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії.

На час звернення з адміністративним позовом, а ні представником позивачки, а ні особисто позивачкою до управління дані про подовження паспорту для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 не надавались.

Після отримання діючого паспорту ОСОБА_1 , її буде включено у списки на виплату пенсії.

Також, відповідач не погоджується з вимогою про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000, 00 грн., оскільки її відшкодування можливе лише у випадку доведення наявності такої шкоди, що позивачкою не здійснено.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 - далі) ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 . позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

У зв`язку з невиплатою Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі призначеної пенсії, у липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 року у адміністративній справі №815/3099/18 (суддя Бойко О.Я.) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано рішення про відмову Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №14/Б-01 від 11.01.2018.

Зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 18.08.2015 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі ОСОБА_1 .

Відповідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення у справі №815/3099/18 набрало законної сили 04.06.2019 року.

17.09.2019 року Відділом з питань перерахунків пенсій №9 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області винесено рішення №27, яким припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з закінчення строку дії паспорта ЕК 299348 30.06.2019 року та в зв`язку з поверненням пенсії ОСОБА_1 з установи Ощадбанку 06.09.2019 року в зв`язку з невідповідністю реквізитів пенсіонера по ПІБ та у зв`язку з постійним проживанням за межами України, та неможливістю сплачувати пенсію через національного оператора поштового зв`язку за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України.

Зазначене рішення, а ні позивачка, а ні її представник не отримували.

23.01.2020 року за вих. №444 представником позивачки - адвокатом Меламед В. до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області подано заяву стосовно поновлення пенсії ОСОБА_1 .

Заява направлена засобами поштового зв`язку Укрпошта відповідно до фіскального чеку від 23.01.2020 року за трек-номером 062.

Відповідно до інформації з офіційного сайту АТ «Укрпошта», розділ «Трекінг» поштове відправлення за тре-номером 062 вручено 28.01.2020 року.

На час розгляду справи відповідь на звернення позивача ГУ ПФУ в Одеській області не надано.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття».

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір в даній справі виник у зв`язку із прийняттям відповідачем рішення щодо припинення виплати пенсії позивачці, у зв`язку зі спливом строку дії паспорту громадянки України для виїзду за кордон.

Згідно з положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За правилами ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі Закон від 11.12.2003 № 1382-IV) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регламентовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (із змінами та доповненнями) (далі за текстом - Закон).

Згідно зі ст. 51 Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

- громадяни України, які зареєстровані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

- іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи Загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

ОСОБА_1 призначена пенсія за віком.

З 18.08.2015 року виплата пенсії ОСОБА_1 припинена, у зв`язку з виїздом позивачки 18.02.2015 року з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 року у адміністративній справі №815/3099/18 (суддя Бойко О.Я.) зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 18.08.2015 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі ОСОБА_1 .

У адміністративному позові представник позивача посилається на рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 в якому Конституційний Суд зауважив, що всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавлено цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Суд зазначає, що фактично Рішенням від 02.05.2019 року у адміністративній справі №815/3099/18 підтверджено право позивачки на отримання пенсії, зокрема зазначено:

«…з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону».

У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що управлінням виконано рішення суду у справі №815/3099/18, поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 з 18.08.2015 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На момент виконання рішення суду паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 виданий на ім`я ОСОБА_1 був чинний (паспорт виданий 30.06.2009 року).

Строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 закінчився 30.06.2019 року.

Стаття 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регулює питання припинення та поновлення виплати пенсії. Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.

Цей перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відповідач не заперечує тієї обставини, що виплата пенсії позивачу з вересня 2019 року була припинена на підставі закінчення строку дії її паспорту громадянки Україні для виїзду за кордон.

Водночас, Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як припинення на підставі закінчення строку дії паспорта громадянки Україні для виїзду за кордон.

Ні Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ані інші закони у сфері пенсійного забезпечення не пов`язують право на одержання пенсії від наявності або відсутності у громадянина закордонного паспорту, або із закінченням строку його дії.

Якщо у відповідача були обґрунтовані сумніви в тому, що позивач втратив громадянство України, то самостійно відповідач не наділений компетенцією констатувати факт належності пенсіонера до громадянства України, або її втрати. Для цього відповідач має звертатись до компетентних органів із відповідним запитом, і тільки після отримання достовірних доказів втрати позивачем громадянства України, приймати рішення про припинення виплати пенсії.

Разом з цим, у постанові від 05.03.2020 року по справі №640/467/19 Верховний Суд дійшов наступного висновку:

«Зміст спірного Висновку, який є індивідуально-правовим актом та породжує права і обов`язки для позивача, має відповідати вимогам, визначеним статтею 2 КАС України.

Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

Верховний Суд зазначає, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та його основних засад суди наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, перевіряти обґрунтованість вимоги…

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, чого в цій справі відповідачем зроблено не було.».

Як встановлено судом, рішення відповідача №27 від 17.09.2019 року містить перелік підстав, які потягли за собою припинення виплати пенсії позивачу, а саме:

закінчення терміну дії паспорта ЕК 299348 30.06.2019 року;

повернення пенсії позивача з установи Ощадбанку 06.09.2019 року в зв`язку з невідповідністю реквізитів пенсіонера по ПІБ;

в зв`язку з постійним проживанням за межами України;

неможливістю виплачувати пенсію через національного оператора поштового зв`язку.

Перевіряючи рішення відповідача на відповідність вимогам ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку про його необгрунтованість та не вмотивованість, оскільки воно, як акт індивідуальної дії, не містить юридичних підстав його прийняття, зокрема, підстав для припинення виплати пенсії, передбачених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не наведено також посилання на інші випадки, передбачені законом, які можуть слугувати для прийняття такого рішення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення Відповідача №27 від 17.09.2019 року щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та визнання протиправними дій Відповідача по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 .

Разом з цим, позовна вимога про визнання бездіяльності Відповідача щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 з 18.08.2015 року на підставі спливу строку дії її паспорту громадянки України для виїзду за кордон протиправною та дискримінаційною задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем та відповідачем, питання про виплату пенсії ОСОБА_1 було предметом розгляду справи №815/3099/18.

Рішенням суду по даній справі, зокрема, зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 18.08.2015 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі ОСОБА_1 .

Відповідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення у справі №815/3099/18 набрало законної сили 04.06.2019 року.

«Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Верховний Суд звертає увагу, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень».

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 року по справі №802/1933/18-а.

Отже, у разі не виконання або не належного виконання рішення у справі №815/3099/18 щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 з 18.08.2015 року, належним способом захисту позивача є саме звернення із заявою в порядку ст. 383 КАС України.

Позовна вимога про зобов`язання Відповідача виплатити усі недотримані Позивачкою пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 18.08.2015 року на визначений позивачкою банківський рахунок, реквізити якого наявні у Відповідача, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми Позивачці, починаючи з 18.08.2015 року до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії Позивачці довічно підлягає задоволенню частково.

Так, зобов`язання Відповідача здійснити виплати пенсії ОСОБА_1 за період часу з 18.08.2015 року по 17.09.2019 року (прийняття рішення про припинення виплати пенсії), як вказано вище, підлягає розгляду в межах справи №815/3099/18.

Разом з цим, зобов`язання виплати пенсії ОСОБА_1 за період часу з 17.09.2019 року по день її фактичної виплати з проведенням індексації підлягає задоволенню, оскільки ця вимога є похідною (ст. 4 КАС України) від основної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення №27 від 17.09.2019 року.

Щодо компенсації втрати частини доходів.

Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 року по справі №160/7699/18 зазначено наступне.

«Стосовно позовних вимог в частині виплати позивачу компенсації втрати частини доходів, колегія суддів вважає їх передчасними, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Відтак, враховуючи приписи вказаної статті закону, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача провести компенсацію частини втрати доходів з 17.09.2019 року.

З цих же правових підстав суд також відмовляє у задоволенні вимоги про зобов`язання продовжити виплату пенсії Позивачці довічно.

Щодо моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року по справі №820/4331/17 міститься правовий висновок, який підлягає застосуванню відповідно до ч. 5 ст. 242 КАСУ.

«Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У касаційній скарзі позивач вказує на факт протиправної дії, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань у розмірі 10 000 грн.

Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зазначаючи про моральну шкоду, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок моральних страждань позивача із фактом розгляду його звернень відповідачем.

Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині».

Надаючи оцінку доводам позивача, суд виходить з наступного.

Підставою для стягнення моральної шкоди представник позивача вважає надмірну тривалість розгляду справи протягом 2 років.

Також у позові зазначено, що Позивачці здається, що вона глибоко помилилась у своїх очікуваннях протягом всіх цих років, і думки про марність її багаторічних зусиль не дають їй змоги зосередитися та вести своє нормальне життя. Як наслідок, стан Позивачки близький до депресивного, і напевно, вона вже не зможе його долати без допомоги лікаря.

Вказане твердження не відповідає дійсності.

Провадження по даній справі триває 43 дні (з 10.02.2020 року по 03.04.2020 року).

При цьому, слід зазначити, що звертаючись із позовом до суду, позивач повинна усвідомлювати, що термін розгляду справи за процесуальними нормами, визначеними у КАС України, становить в порядку спрощеного позовного провадження 60 днів.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що твердження позивача не знайшли свого підтвердження.

Крім іншого, представник позивача зазначає, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини щодо доказування моральної шкоди, порушення прав особи вже само по собі тягне моральні страждання і виникнення моральної шкоди, тому не потрібно доводити факт страждань, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (рішення у справах «Анатолій Войтенко проти України», заява №18966/02, «Світлана Науменко проти України», заява №41984/9).

Суд вважає не релевантним застосування представником позивача вказаних рішень ЄСПЛ, оскільки обидва рішення стосуються тривалості провадження, однак у справі «Войтенко проти України» тривалість склала 4 роки, а у справі «Науменко проти України» тривалість провадження після 11 вересня 1997 року (п`ять років, 8 місяців і один день). В свою чергу тривалість провадження у даній справі склала 43 дні, що не є співмірним вказаним справам ЄСПЛ.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на наведену практику ЄСПЛ, вмотивовувати - наводити аргументи, докази, які пояснюють, виправдовують певні дії, вчинки тощо або доводять їх необхідність. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його прийняття.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст. ст. 12, 139, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та дискримінаційним рішення та дій, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання здійснити виплати з проведенням індексації та компенсації, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 17.09.2019 року.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити усі недотримані ОСОБА_1 пенсійні виплати на визначений позивачкою банківський рахунок з проведенням індексації відповідних сум з 17.09.2019 року по день їх фактичної виплати.

В задоволенні позовних вимог про:

визнання бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 з 18.08.2015 року протиправною;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити усі недотримані ОСОБА_1 пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 18.08.2015 року на визначений позивачкою банківський рахунок, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми Позивачці, починаючи з 18.08.2015 року до 17.09.2019 року;

продовження здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 довічно;

стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області коштів в сумі 100,000 гривень на відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , телефон: НОМЕР_3 .

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, , адреса: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, телефон: , електронна пошта:

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.