Справа № 201/788/20
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 201/788/20
провадження 2а/201/59/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 1 роти № 3 батальйону № 3 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України капрала поліції Шевченко Владислава Віталійовича про визнання дій протиправними, визнання незаконною і скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження в справі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23 січня 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача поліцейського взводу № 1 роти № 3 батальйону № 3 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП Національної поліції України капрала поліції Шевченко В.В. про визнання дій протиправними, визнання незаконною і скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження в справі. Позивач в своєму позові посилається на те, що 16 січня 2020 року поштою отримав постанову про накладення на нього штрафу за адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ДПО 18 № 763608 від 25 грудня 2019 року, складену поліцейським взводу № 1 роти № 3 батальйону № 3 УПП в Дніпропетровській області капралом поліції Шевченко В.В. Відповідно до вказаної постанови, ніби то ним 25 грудня 2019 року скоєне адміністративне правопорушення: перехід проїзної частини у стані алкогольного сп`яніння, чим порушено п. 4 ПДР України, по ч. 3 ст. 127 КУПАП його притягнуто до адміністративної відповідальності - накладено штраф в сумі 136 грн. Вважає вказану постанову незаконною, оскільки хоча позивач і знаходився в тому місці, де вказано в постанові, але рухався він правильно, без порушення правил переходу вулиці, світлофору та інш., постанова складалася поліцейським без врахування його зауважень та конкретної дорожньої обстановки, в ній взагалі не вірно відображені всі обставини події, доказів правопорушення не надано, тобто факт порушення оснований на припущенні, що є порушенням закону, протокол про адміністративне правопорушення не складався, місце розгляду правопорушення вказане не вірно, про постанову поліцейський йому нічого не сказав і не вручив. Вважає дії, вчинені вказаним поліцейським протиправними і незаконними, оскаржувана постанова є протиправною, не відображає дійсних обставин справи, складена за відсутності належних доказів та з порушенням законодавства, тому просив визнати дії вказаного поліцейського (відповідача) по складанню вказаної постанови незаконними і скасувати цю постанову, закрити провадження в адміністративній справі поліції проти нього, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач поліцейський взводу № 1 роти № 3 батальйону № 3 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП Національної поліції України капрала поліції Шевченко В.В. та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення суду про те, що у вказаний позивачем день і час поліцейським дійсно було зафіксоване адміністративне правопорушення з боку позивача ОСОБА_1 , в передбаченому законом порядку поліцейським було складено постанову з роз`ясненням її змісту порушнику, постанова не вручена, а направлена поштою. Оспорювана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по ч. 3 ст. 127 КУпАПП та накладенню штрафу в розмірі 136 грн. обґрунтована. Вважають вказану постанову законною, складена постанова вірно, всі істотні умови при її складанні дотримано і правильно відображено. Вважають, що все інспектором зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Позов вважають не доведеним і безпідставним та не можливим його задоволення. Просили справу розглянути без їх участі і в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 205 КАС України.

Представник УПП в Дніпропетровській області, ДПП в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися; матеріалами справи, на думку суду, заперечували проти позову: у вказаний позивачем день і час поліцейським дійсно було зафіксоване адміністративне правопорушення з боку ОСОБА_1 , в передбаченому законом порядку поліцейським було складено постанову з роз`ясненням її змісту порушнику, постанова вручена. Оспорювана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по ч. 3 ст. 127 КУпАПП та накладенню штрафу в розмірі 136 грн. обґрунтована. Вважають вказану постанову законною, складена постанова вірно, всі істотні умови при її складанні дотримано і правильно відображено. Вважають позов не доведеним і безпідставним та не можливим його задоволення. Просили справу розглянути без їх участі і в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної особи згідно ст. 205 КАС України.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позов обгрунтованим і підлягаючим задоволенню.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 25 грудня 2019 року о 03.16 годині начебто не виконав вимоги правил дорожнього руху і в районі будинку АДРЕСА_1 здійснив перехід проїзної частини в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пункту 4 Правил дорожнього руху України. Стосовно цього пішохода позивача ОСОБА_1 складено постанову ДПО 18 № 763608 від 25 грудня 2019 року, його притягнуто до адміністративної відповідальності по ч. 3 ст. 127 КУпАП в вигляді штрафу в дохід держави в сумі 136 грн., вказану постанову про адміністративне правопорушення не відразу в той же день було вручено позивачу як порушнику, а направлено згодом поштою.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП передбачено, що може бути оскаржено постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, в районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими законом.

Згідно ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суд вважає, що позивачем по даній справі не пропущено строк для оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, позивач поштою 16 січня 2020 року отримав вказану оскаржувану постанову і в десятиденний термін (з урахуванням отримання інформації про постанову і пошту) звернувся з позовом до суду, не позбавлений права на оскарження постанови поліцейського УПП в Дніпропетровській області.

У тексті постанови зазначено, що ОСОБА_1 25 грудня 2019 року о 03.16 годині начебто не виконав вимоги правил дорожнього руху і в районі будинку АДРЕСА_1 здійснив перехід проїзної частини в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пункту 4 Правил дорожнього руху України. Стосовно цього пішохода позивача ОСОБА_1 складено постанову ДПО 18 № 763608 від 25 грудня 2019 року, його притягнуто до адміністративної відповідальності по ч. 3 ст. 127 КУпАП в вигляді штрафу в дохід держави в сумі 136 грн..

Проте для таких висновків у особи, яка винесла постанову, не було жодних підстав. При розгляді справи не були з`ясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в діях позивача є ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність, посадовою особою не було з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи. Істотне значення має та обставина, що у вказаний в постанові поліцейського день і час позивач дійсно рухався по вказаній в постанові проїзній частині автомобільної дороги, за таких обставин позивач правил не порушував, а поліцейський же стверджує про навмисний рух проїзною частиною в стані алкогольного сп`яніння, не зазначаючи в оскаржуваній постанові чи дійсно він міг здійснювати вказане, як це зафіксовано, чи спричинило це якісь наслідки, чи може була створена аварійна ситуації чи інш. (тобто не вказано точно або хоча б приблизно суть і об`єктивна сторона правопорушення), це в самій постанові не відображено хто і куди та як йшов, пояснення на місці від порушника ніхто не відбирав, додатків до постанови немає, належних доказів про інше суду не надано, взагалі не вказано про якесь порушення і його суть. Тобто порушено принцип юридичної визначеності, а отже і права позивача. Постанова поліцейського є незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав: в даній постанові під час встановлення обставин для повного та всебічного розгляду справи, згідно з вимогами ст. 251, 280 КУпАП у постанові немає даних чи були свідки правопорушення, дані цих осіб є відомостями, які мають зазначатися у постанові (сам характер порушення ПДР і його обставини, про які йде мова, говорить про неможливість його вчинення без свідків або доказів вище викладеного). У відповідності до ст. 251 КУпАП, пояснення цих осіб є доказами по справі. Відсутність у справі не тільки пояснень, але й даних свідків грубо протирічить вищезазначеним нормам та призводить до відсутності у справі передбачених законом доказів. В постанові навіть не вказано куди та звідки йшов позивач, не кажучи вже в якому стані він перебував, де його було зупинено та інш., тобто взагалі не зазначена об`єктивна сторона правопорушення в цій частині. Взагалі суть правопорушення і об`єктивна сторона скоєного не тільки не роз`яснені порушнику, але і не розписані в постанові і не зрозумілі з пояснень і заперечень проти позову.

Згідно з ст. 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Положеннями ч. 2, 3, 4, 5 ст. 77 КАС України визначено: - в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. КУпАП визначено форму й передбачено основні вимоги щодо змісту як протоколу про адміністративне правопорушення, так і рішення, що виноситься в конкретній адміністративній справі, а також визначається компетенція осіб, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення.

Обставини, викладені в постанові не відповідають дійсним обставинам справи, а сама постанова є фактично підробленим документом, виходячи з наступного: 25 грудня 2019 року близько 02 год. 00 хв. позивач разом із знайомими знаходився в нічному клубі «Сфера», розташованому за адресою: м. Дніпро, АДРЕСА_1 а; при вході до нічного клубу «Сфера» ними було придбано квитки, працівниками закладу на руки кожного було закріплено браслет, що ідентифікує відвідувачів закладу та надає їм право його відвідати, також ними було здано верхній одяг до гардеробу та отримано номерки, що фактично є укладенням між закладом та відвідувачами договору зберігання, за яким заклад зобов`язується прийняти тимчасово на зберігання речі відвідувачів та після пред`явлення номерку повернути їх.

Близько 2 години 20 хвилин ОСОБА_2 1994 року народження, який знаходився в НК «Сфера» разом зі позивачем, вийшов з закладу на вулицю, після чого вирішив забрати з гардеробу НК «Сфера» свої речі та покинути заклад. При спробі пройти до гардеробу за своїми речами він був зупинений двома невідомими особами, які представились охоронцями закладу, які не дивлячись на демонстрацію їм браслета відвідувача закладу та номерка з гардероба відмовились пропускати його до гардеробу. При спробі все-таки пройти та забрати свої речі, дані особи вдвох накинулись на нього почали душити та нанесли тілесні ушкодження - удари в обличчя, по ногах, тулубу. Після нападу ОСОБА_2 викликав поліцію та зателефонував позивачу та попросив надати йому правову допомогу, оскільки позивач є адвокатом.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яким передбачено, що договір про надання правової допомоги може вчинятися усно якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк, позивачем з ОСОБА_2 було укладено Договір про надання правової допомоги. Позивач вийшов на вулицю і вони разом чекали прибуття патрульної поліції.

Близько 2 години 45 хвилин прибув наряд патрульної поліції у складі трьох поліцейських, в тому числі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . ОСОБА_2 в присутності позивача поліцейським було повідомлено, що відносно нього вчинено кримінальне правопорушення - йому завдано тілесних ушкоджень та вказав на осіб які скоїли правопорушення відносно нього. Працівниками поліції ОСОБА_2 було запропоновано написати заяву, на що він погодився. Для зазначення в заяві осіб, що скоїли правопорушення, позивачем було запропоновано працівнику поліції ОСОБА_3 встановити анкетні дані (прізвище, ім`я, по-батькові) осіб, на яких вказав потерпілий, і щодо яких ОСОБА_2 збирався подавати заяву в поліцію про скоєння злочину. На запитання поліцейського дані особи представились ОСОБА_5 та Петровим, при цьому не надавши жодних документів. Оскільки правдивість наданих правопорушниками даних викликала великі сумніви, враховуючи, що встановлення осіб, що вчинили кримінальне правопорушення є дуже важливим, і не встановлення таких даних в подальшому фактично робить неможливим притягнення до відповідальності правопорушника, позивач звернувся до працівника поліції ОСОБА_3 з проханням встановити особи правопорушників на яких вказав потерпілий за документами, як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 31 та п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про національну поліцію», а вразі їх відсутності доставити даних осіб до відділу поліції для з`ясування їх особистості. Співробітником поліції ОСОБА_3 в задоволенні мого клопотання було відмовлено з посиланням на вимоги «Конвенції з прав людини та громадянина» (цитата ОСОБА_3 ). На прохання уточнити, яким саме пунктом даної Конвенції (якої до речі не існує, але можна припустити, що працівником поліції малась на увазі Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) працівникам поліції забороняється встановлювати особи правопорушників, ОСОБА_3 запропонував позивачу самому пошукати цю інформацію. При цьому, не дивлячись на явні ознаки побиття ОСОБА_2 - припухлість правої сторони обличчя (куди було завдано удару), та погане самопочуття потерпілого (запаморочення, головну біль, сильну біль шиї та ноги), для якого працівниками поліції було визвано видку медичну допомогу, працівник ОСОБА_3 заявив, що він не бачить ознак скоєння злочину. Зрозумівши, що даний екіпаж поліції фактично відмовився виконувати посадові повноваження покладені на національну поліцію Законом України «Про національну поліцію», зокрема обов`язку вживати заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення (п. 4 ч. 1 Закону України «Про національну поліцію»), о 3 годині 01 хвилині позивач зателефонував за номером 102 та попросив прислати інший наряд патрульної поліції.

Близько 3 години 15 хвилин до місця пригоди прибув ще один наряд поліції на патрульному автомобілі «Тойота Пріус», державний реєстраційний знак автомобіля НОМЕР_1 , у складі ОСОБА_6 (нагрудний знак НОМЕР_2 ) та ОСОБА_7 (нагрудний знак 0131605). Поспілкувавшись зі своїми колегами, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сіли назад до службового автомобіля.

Керуючись ст. 12 Закону України «Про національну поліцію», якою встановлено, що поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань та кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського, та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», якою встановлено, що поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції, позивач звернувся до поліцейського ОСОБА_7 , який знаходився за кермом службового авто та декілька раз повідомив поліцейському, що йому потрібна допомога, на що ОСОБА_7 зачинив вікно, та на звернення позивача не реагував. З метою фіксації державного номеру службового автомобіля екіпажу (для подальшої ідентифікації осіб працівників поліції, оскільки на той момент їх прізвища, ім`я та по-батькові позивачу не були відомі, та подальшого складання скарги на неправомірні дії (бездіяльність) працівників поліції) позивач обійшов автомобіль зпереду та намагався зафіксувати номерний знак автомобіля на відео. В цей час ОСОБА_7 різко рушив з місця мало не скоївши наїзд на позивача, після чого подав звуковий сигнал та авто зупинилось. Позивач, щоб уникнути наїзду на нього, одразу відійшов в сторону. В цей же час з переднього пасажирського сидіння авто вийшов ОСОБА_6 , позивач знову звернувся до нього та повідомив, що йому потрібна допомога, однак, ОСОБА_6 , проігнорувавши це звернення, повідомив, що позивача буде примусово доставлено в районний відділ для з`ясування моєї особи з причин, начебто, порушення ним правил дорожнього руху. При цьому ОСОБА_6 навіть не було запропоновано позивачу надати документи, що підтверджують його особу, які знаходились у нього в куртці. Момент неправомірного затримання та ігнорування працівниками поліції прохань про допомогу зафіксовано мною на відео.

Під час затримання позивачем було повідомлено ОСОБА_6 , що він є адвокатом та про протиправність його затримання, що фактично є перешкоджанням діяльності адвоката та грубим порушенням гарантій діяльності адвоката встановлених ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Все це відбувалось на очах у багатьох людей. Звернення позивача працівниками поліції були проігноровані та його було доставлено до Соборного районного відділу поліції і вже там йому було запропоновано надати документи для встановлення його особи, які він надати не міг, оскільки вони залишились в його речах (верхньому одязі), які працівники поліції не дали йому змоги взяти з собою. Натомість позивачем було продемонстровано працівникам поліції фото його паспорту, що були в нього наявні в телефоні, а також продемонстровано інформацію з реєстру адвокатів України на підтвердження того, що він дійсно є адвокатом, оскільки його посвідчення адвоката України як і паспорт громадянина України залишились в його верхньому одязі. Після отримання від нього даних, ОСОБА_7 почав складати якийсь документ. При цьому позивачу не повідомлялось, який процесуальний документ складається та відносно чого, йому також не повідомлялося в чому його звинувачують. Як виявилось згодом ОСОБА_7 складався протокол про адміністративне правопорушення. При складанні протоколу ОСОБА_7 позивачу задавались питання, зокрема де він працює, якої фірми у нього пасок, на які він надав відповідь. Під час складання протоколу працівники поліції запитали чи потрібна позивачу медична допомога та чи бажаю він скористатись правом на вторинну правову допомогу. Враховуючи, стрес що він переніс через протиправні, зухвалі та беззаконні дії працівників поліції стан його самопочуття погіршився - з`явились больові відчуття в області серця та запаморочення, через що він попросив викликати йому швидку медичну допомогу. Враховуючи положення п. 12 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», якими встановлено, що орган або посадові особи, які затримали адвоката або застосували до нього запобіжний захід, зобов`язані негайно повідомити про це відповідну раду адвокатів регіону, позивачем також було заявлено про бажання отримати вторинну правову допомогу, яку він так і не дочекався - працівник поліції ОСОБА_6 кудись зателефонував та дізнався номер звернення. На цьому реалізацію встановленого чинним законодавством України права на отримання правової допомоги позивачем було завершено.

Позивачем було заявлено про бажання подати свої письмові пояснення та зауваження по суті справи, та занесення їх до протоколу, на що ОСОБА_7 в порушення п. 13 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 листопада 2015 року № 1376 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року за № 1496/27941, відповів позивачу: - « ОСОБА_8 ты писать не будешь». Після складання протоколу позивачу фактично не було надано можливості ознайомитись з ним та надати свої зауваження - поліцейський запропонував йому ознайомитись з протоколом в його руках, тримаючи її на рівні поясу. На зауваження позивача, що він без окулярів погано бачить і неможливості ознайомлення з протоколом стоячи зігнутим вдвічі та про те, що він не зможе в такий спосіб ознайомитись з протоколом, поліцейські не реагували. Крім цього, позивачем було заявлено, що йому так і не було надано правової допомоги, про бажання отримання якої він заявив, хоча в протоколі у відповідній графі мені пропонувалось поставити підпис про те, що йому роз`яснено про можливість скористатись таким правом.

Після цього, поліцейські повідомили позивачу, що він начебто відмовився від ознайомлення та сховали протокол. Його прохання про надання йому копії протоколу поліцейськими проігноровано, після чого поліцейські покинули приміщення Соборного районного відділу поліції. Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, поліцейськими складався саме протокол про адміністративне правопорушення.

Внаслідок перенесеного стресу через зухвалі протиправні дії працівників поліції, у позивача стався гіпертонічний криз та працівниками швидкої медичної допомоги йому надавалась невідкладна медична допомога - прямо в відділі поліції мені було зроблено внутрішньовенну ін`єкцію з метою зниження небезпечно високого артеріального тиску після чого його було доставлено до 16-ї міської клінічної лікарні. 27 грудня 2019 року позивачем було подано скаргу на неправомірні дії працівників патрульної поліції до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, органів прокуратури. Також, громадянином ОСОБА_2 , який фактично є потерпілим від злочину, пройдено медико-санітарну експертизу, якою встановлено факт завдання йому легких тілесних ушкоджень, та подано заяву до поліції про скоєння злочину. На заяву ОСОБА_2 органами поліції надано відповідь в якій зазначено що за результатами виїзду на місце події осіб винних у вчиненні правопорушення не виявлено, через що відмовлено в порушенні кримінального провадження та запропоновано йому звернутись з цивільним позовом до суду.

В діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого статтею 127 КУпАП, де передбачено відповідальність за порушення правил дорожнього руху пішоходами, велосипедистами та особами, які керують гужовим транспортом, і погоничами тварин, зокрема: частиною 1 ст. 127 КУпАП встановлено, що непокора пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху - тягнуть за собою попередження або накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто законодавством чітко визначено, що для настання відповідальності за даною статтею пішохід має: перейти проїздну частину у невстановленому місці або безпосередньо перед транспортним засобом, що наближається (тобто рухається). Пунктом 1.10. постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року «Про правила дорожнього руху» надано роз`яснення поняття «проїзна частина» та визначено, що «проїздна частина» це - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги.

Місце, де сталася подія не є «проїздною частиною», а знаходиться перед виходом з будівлі нічного клубу «Сфера», розташованого за адресою м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 82а, та фактично є «прилеглою територією», через яку мешканці прилеглих будинків мають змогу здійснити в`їзд або виїзд з дворів будинків та по якій постійно рухаються пішоходи оскільки окремого тротуару для пішоходів на даній ділянці «прилеглої території» не має. Так як місце події не є «проїздною частиною» на місці події також відсутні будь які «встановлені місця» для переходу, якими зокрема є світлофор або дорожня розмітка. Поняття «прилегла територія» також визначено в пункті 1.10. Постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року «Про правила дорожнього руху», в якому зазначено, що «прилегла територія» - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.

Поліцейський автомобіль, на момент, коли позивач обійшов його зпереду та намагався зафіксувати на відео номерні знаки не рухався, а стояв на місці, тобто ніяк не міг «наближатися». Натомість позивач як пішохід наблизився до автомобіля з метою здійснення відео фіксації номерного знаку, а капрал поліції Шевченко В.В., що перебував за кермом даного автомобіля, в порушення вимог пункту 10.1. постанови КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року «Про правила дорожнього руху», яким встановлено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав рух та мало не скоїв наїзд на позивача.

Дані обставини зафіксовані на відео, що додається до даної позовної заяви та можуть бути підтверджені показами свідків.

Частиною 3 ст. 127 КУпАП встановлено, що ті самі порушення, вчинені особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті, які перебувають у стані сп`яніння, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стан алкогольного сп`яніння є кваліфікуючою ознакою адміністративного правопорушення передбаченого ч. З ст. 127 КУпАП.

В той же час чинним законодавством України не передбачено можливості визначення стану алкогольного сп`яніння - за внутрішнім переконанням працівника поліції. Жодного обстеження позивача на можливий стан алкогольного сп`яніння та його ступінь не проводилось та не пропонувалось йому пройти. Жодних доказів того, що позивач дійсно знаходився в стані алкогольного сп`яніння, поліцейськими до протоколу про вчинення адміністративного правопорушення або до постанови про накладення адміністративного стягнення не додано.

Порушення Правил дорожнього руху допущено не позивачем, а саме капралом поліції Шевченко В.В., який в порушення вимог пункту 10.1. Постанови КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року «Про правила дорожнього руху», в якому встановлено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав рух та мало не скоїв наїзд на позивача.

Також відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 23 жовтня 2019 року по справі №357/10134/17, Верховний Суд звертає увагу на приписи статті 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Крім того, згідно зі статтею 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Жодних доказів вчинення позивачем правопорушення поліцейськими до постанови не додано.

Протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП018 № 763608 від 25 грудня 2019 року складені з чисельними процесуальними порушеннями.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають в тому числі справи про адміністративні правопорушення передбачені частиною першою, другою і третьою ст. 127 КУпАП. Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП - протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП. Відповідно до ст. 283 КУпАП - розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Відповідно до ст. 276 КУпАП - справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Разом з тим, словосполучення «на місці вчинення правопорушення» та «за місцем його вчинення» - не є тотожними та мають різне цільове спрямування. Так, відповідно до Рішення Конституційного суду України від 26 травня 2015 року № 5- рп/2015 - «Аналіз положень глави 22 Кодексу в системному зв`язку з положеннями його глави 17 вказує на те, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України».

В частині 4 ст. 258 КУпАП зазначається, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Статтею 283 КУпАП, встановлено, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Разом з тим, ст. 276 КУпАП вказує, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, тобто - за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (частина друга статті 33 КУпАП). Згідно з частиною першою статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до п. 5 розділу 4 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 листопада 2015 року № 1376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року за № 1496/27941, справа про адміністративне правопорушення відповідно до частини першої статті 268 КУпАП розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У наведених положеннях чинного законодавства визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо особі буде надано достатній проміжок часу для підготовки до розгляду справи, пошуку адвоката, ознайомлення з матеріалами справи, тощо. Розгляд адміністративної справи та винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП018 № 763608 від 25 грудня 2019 року здійснювався без участі позивача та в невідомому йому місці. Про час та місце розгляду адміністративної справи йому не повідомлялось.

Про складання відносно позивача постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності та із самою суттю правопорушення, яке він начебто скоїв, він дізнався лише отримавши копію постанови поштою 16 січня 2020 року. При знаходженні в Соборному районному відділі поліції Шевченко В.В. складався і надавався позивачу для, так би мовити, «ознайомлення» лише протокол про адміністративне правопорушення. На підтвердження даного факту позивачем додано фото, зняте в Соборному районному відділі поліції, на якому капрал Шевченко В.В. заповнює протокол про адміністративне правопорушення. З розташування бланку формату А4 (вертикально) вбачається, що заповнюється саме бланк протоколу, оскільки бланк постанови мав розташовуватись горизонтально.

Окрім вищезазначених порушень, капралом поліції Шевченко В.В. допущено значні порушенням як вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення так і Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 листопада 2015 року № 1376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року за № 1496/27941, зокрема: відповідно до п. 13 Інструкції, особі, стосовно якої складається протокол про адміністративне правопорушення, пропонується надати по суті вчиненого адміністративного правопорушення письмове пояснення, яке підписується зазначеною особою. Пояснення може додаватися до протоколу про адміністративне правопорушення окремо, про що робиться запис у ньому. Відповідно до п. 15 Інструкції до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються інші матеріали про адміністративне правопорушення (пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновок експерта, речові докази, протокол про вилучення речей і документів, рапорти посадових осіб, а також інші документи та матеріали, що містять інформацію про правопорушення).

Не дивлячись на вимогу позивача надати йому можливість подати пояснення по суті адміністративного правопорушення, вчинення якого йому інкримінується, та долучити його пояснення до протоколу, йому було відмовлено.

Відповідно до п. 8 Інструкції Протокол про адміністративне правопорушення складається у двох примірниках, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Прохання позивача про надання йому екземпляру протоколу про адміністративне правопорушення поліцейськими Шевченко В.В. та Борисенко ОСОБА_9 .О ОСОБА_10 було проігноровано. Даний факт відбувався при свідках та зафіксовано на відео.

Ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про національну поліцію» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Незаконно розглянувши справу, поліцейський Шевченко В.В. не дав позивачу можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст.268 КУпАП у повному обсязі, та фактично притягнуто його до відповідальності за правопорушення якого він не скоював. Жодних доказів, які свідчили б про вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. З ст. 127 КУпАП, працівниками поліції не надано.

Відповідно до ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Відповідно до ст. 279 КУпАП, розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Разом з тим, після неправомірного затримання та доставляння позивача до Соборного районного відділу поліції Шевченко В.В. сів за стіл та почав заповнювати бланк (як потім з`ясувалось протоколу про адміністративне правопорушення), де і коли він виніс постанову взагалі не відомо. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, як і не було оголошення посадової особи, яка розглядає справу, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не були вирішені клопотання, не були дослідженні докази, не були заслухані особи, які беруть участь у розгляді справи. Своїми діями, поліцейський Шевченко В.В. грубо порушив вимоги ст. 278, 279 КУпАП.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до ст. 71 КАС України - в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст.19 КАС України - адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача.

Ця позовна заява подана на підставі ст. 171-2 КАС України, яка надає право особі звернутися до місцевого загального суду як адміністративного щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита. Відповідно до постанову ВСУ від 16 грудня 2016 року у справі №306/17/16-а, особи, які мають статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

Суд констатує, що жодних доказів чи то матеріалів, на підставі яких було прийняте оскаржуване рішення, як то належним чином оформлена фото-, відеофіксація безпосередньо порушення (а потім бесіда з ним чи інш.) чи інш. позивачем правил дорожнього руху за обставин вказаних в оскаржуваній постанові, сторона відповідача суду не надала.

Як вбачається із оскаржуваної постанови, у ній відсутнє зазначення доказів, на яких грунтувався висновок поліцейського про вчинення адміністративного правопорушення. Стороною відповідача також не доведено, що ним було вжито всіх можливих заходів для отримання доказів вини позивача до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, посилання представника органу владних повноважень на порушення позивачем п. 4 Правил дорожнього руху щодо порушення руху при переході проїзної частини автодороги будь-якими доказами не підтверджені, а тому зазначені позивачем обставини в обгрунтування позову не спростовані.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що стороною відповідача, в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України, не доведено належними й допустимими доказами, достатніми у їх сукупності та логічному взаємозв`язку факт вчинення позивачем за обставин, зазначених в оскаржуваній постанові, порушення вимог п. 4 Правил дорожнього руху України, а відтак не доведено й правомірності оскаржуваної постанови та наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 127 КУпАП.

Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, може бути винесено одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 241 цього Кодексу; 3) про закриття справи. Постанова про закриття справи виноситься при наявності обставин, передбачених статтею 247 КУпАП.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 127 КУпАП, потребує умисної форми вини особи, коли, відповідно до положень статті 10 КУпАП, особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Однак в діях позивача не було ніякого умислу, оскільки він виконав вимоги ПДР, і був переконаний, що рухається правильно в передбаченому законом порядку, не створив нікому перешкод чи аварійної ситуації для інших учасників дорожнього руху, документи надавав.

В постанові не зрозуміло і поліцейським не відображено, чому саме такий штраф і за яке порушення накладено на позивача, не вказано чому саме так і як індивідуалізоване покарання та інш..

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248). Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. У контексті питання, що розглядається, Конституційний Суд України враховує положення статей 9, 33, 248, 268 Кодексу. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

При таких обставинах суд вважає, що дії, вчинені інспектором УПП при розгляді справи про адміністративне правопорушення, слід визнати не правомірними, а постанову ДПО 18 № 763608 від 25 грудня 2019 року по справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення на позивача за ч. 3 ст. 127 КУпАП слід вважати як винесену бездоказово, вона основана на припущеннях і в порушення прав позивача, а тому її слід скасувати та закрити провадження в адміністративній справі.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові можуть бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що дії відповідачів стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, вони ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 255, 2565, 258, 288, 289 КУпАП, ст. 5, 15, 72-77, 79, 241-246, 250, 251 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Постанову серії ДПО 18 № 763608 від 25 грудня 2019 року, винесену поліцейським взводу № 1 роти № 3 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції капралом поліції Шевченко Владиславом Віталійовичем, про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 127 КУпАП скасувати.

Провадження по адміністративній справі у відношенні ОСОБА_1 в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 127 КУпАП закрити.

Рішення може бути оскаржене в Третій апеляційний адміністративний суд протягом 10 днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. 286 КАС України.

Суддя -