Справа № 804/13692/14
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управлінням ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,-
03.09.2014 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.07.2014 року № 5962-15 за 2012 рік, № 5962-15 за 2013 рік, № 5962-15 за 2014 рік, № 5970-15 за 2012 рік, № 5970-15 за 2013 рік, № 5970-15 за 2014 рік Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.
В обґрунтування позову зазначено, що в порушення п.58.1 ст.58, п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України оскаржувані податкові повідомлення-рішення надіслано без розрахунку податкового зобов`язання, не відповідають формі «Ф» (додаток №01 до наказу №1236 від 28.11.2012 p.), згідно якої на податковому повідомленні-рішенні повинно зазначатись, що «розрахунок податкового зобов`язання додається». Крім того, позивач не згоден з сумою податкового зобов`язання, оскільки вважає, що вона завищена, а без розрахунку податкового зобов`язання неможливо переконатися, що дії відповідача щодо нарахування земельного податку є правомірними. Не отримавши розрахунку податкового зобов`язання, позивач не має інформації, виходячи з якої здійснювався розрахунок податкового зобов`язання (база оподаткування (нормативна грошова оцінка), ставка податку, та інше). У зв`язку з чим позивач вважає, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Матеріали адміністративної справи передані на розгляд судді Турлаковій Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.12.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
В постанові Верховним Судом, зокрема, зазначено наступне:
- суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у даній справі, не встановили: до якого з видів нежитлових приміщень належать магазини, що перебувають у приватній власності ОСОБА_1 (будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб; нежилове приміщення (його частина) у багатоквартирному жилому будинку тощо); яка площа цих нежитлових приміщень; чи внесені земельні ділянки, які знаходяться під приміщеннями, які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, до Державного земельного кадастру;
- також суди не перевірили доводи позивача стосовно нарахування земельного податку пропорційно частки кожної особи у спільній частковій власності та правильності здійсненого Інспекцією розрахунку такого податкового зобов`язання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 року справу прийнято до свого провадження суддею Юхно І.В., призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), розгляд справи по суті вирішено розпочати з 03.03.2020 року.
28.02.2020 року позивачем надано суду заяву, в якій підтримано позовні вимоги та зазначено, що право на постійне користування земельною ділянкою згідно з вимогами ч.2 ст. 92 Земельного кодексу України не було передбачено для власників приміщень у багатоквартирному будинку. Відповідні зміни були внесені тільки Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 року №417-VIII. З огляду на вказане, особу, яка володіє нерухомим майном, яке розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України.
28.02.2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому ГУ ДПС у Дніпропетровській області просило відмовити у задоволенні позову, зазнаючи, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності приміщенням, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної власності на нерухоме майно. Здійснивши нарахування на меншу площу контролюючий орган не порушив права платника.
12.03.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій викладено правову позицію, аналогічну викладеній у заяві від 28.02.2020 року.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
ОСОБА_1 звернувся до ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області з проханням зареєструвати його як платника податку за земельні ділянки з наданням пакету документів про право власності на нерухоме майно:
- відповідно до договору купівлі продажу нежилого приміщення від 12.10.2007 №274523 громадянин ОСОБА_1 є власником 1/2 частки нежитлового приміщення № АДРЕСА_1 , магазину продовольчих товарів, загальною площею - 52,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- відповідно до свідоцтва про право власності за законом від 29.09.2006 №118243 громадянин ОСОБА_1 є власником 1/2 частки нежитлового приміщення, магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею - 70,0 кв.м.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на обліку в Правобережному управлінні ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платник земельного податку за земельні ділянки, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_2 , площею 26,45 м.кв.; АДРЕСА_4 Дніпро АДРЕСА_5 , прим. АДРЕСА_6 , площею 35,5 кв.м.
Судом встановлено, 29 серпня 2014 р. позивач отримав податкові повідомлення-рішення від 24.07.2014 року № 5962-15 за 2012 рік, № 5962-15 за 2013 рік, № 5962-15 за 2014 рік, № 5970-15 за 2012 рік, № 5970-15 за 2013 рік, № 5970-15 за 2014 рік про нарахування земельного податку, згідно яких, на підставі пп.54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» в розмірі 206,77грн., 206,77грн., 206,77грн., 463,99грн., 463,99грн., 463,99грн., відповідно.
Згідно Рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2007р. №5/26 затверджено проект «Нормативно-грошова оцінка земель м. Дніпропетровська» з базовою вартістю одного квадратного метра землі 237,36грн., станом на 01.01.2007р. з введенням у дію з 01.01.2008р.
Відповідно до листа управління Держземагенства у Дніпропетровській області №24/026 від 01.08.14 року, копія якого наявна в матеріалах справи, нормативна грошова оцінка підлягає індексації у встановленому порядку станом на 01 січня кожного року, а саме 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 років. Відповідно, нормативна грошова оцінка земель підлягає індексації за 2007 рік - 1,028, за 2008 рік- 1,152, за 2009 рік - 1,059, за 2010 рік - 1,0, за 2011 рік - 1,0 та за 2012 рік-1,0.
Додатками до вказаного листа визначено, що надана грошова оцінка земель функціонального призначення у розрізі економіко-планувальних зон згідно якого вул. Робоча віднесена до КР8, а вул. Титова - КР9, які віднесені до земель комерційного використання.
Відповідно, нормативна грошова оцінка 1 м.кв. становить:
- за земельну ділянку: АДРЕСА_5 прим АДРЕСА_6 , - 22,97 грн./м.кв.;
- за земельну ділянку: вул. Робоча АДРЕСА_2 , прим.21,17,54 грн./м.кв.
За підпунктами 14.1.72, 14.1.73, 14.1.74 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270, пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Абзацом 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Пункт 286.6 статті 286 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) визначає, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Згідно з пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Положеннями пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового кодексу України (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = [І - 10]:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін не перевищує 110 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 110. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.
Судом встановлено, що контролюючий орган, приймаючи оскаржувані рішення, виходив з того, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності приміщенням, проте обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної власності на нерухоме майно.
Розглядаючи спір в розрізі вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 23.12.2019 року, суд виходить з вимог ч.ч.1,2 ст. 42 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних рішень), відповідно до яких земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників.
Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 року №417-VIII було доповнено статтю 42 Земельного кодексу України наступним змістом: земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким порядком є Порядок подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів, затверджений постановою КМУ від 21 грудня 2011 р. № 1386.
Особливості регулювання відносин в сфері земельного права, в тому числі підстави для набуття земельних ділянок у власність та користування (у тому числі на умовах оренди), визначені Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-111.
Міністерство фінансів України, своїм Наказом від 6 липня 2018 року № 602 затвердило узагальнюючі податкові консультації з деяких питань оподаткування платою за землю, згідно з якими:
Відповідно до частин 1 та 2 статті 42 Земельного кодексу України (в редакція, яка набула чинності з набуття чинності Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" від 14.05.2015 р. N 417-УІІІ, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 417):
- Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
- Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, платниками земельного податку за земельні ділянки під багатоквартирними житловими будинками є або (1) підприємства, установи і організації, які здійснюють управління цими будинками і яким земельні ділянки під таким будинком та прибудинкова територія надані у постійне користування, або (2) співвласники багатоквартирного будинку, яким земельні ділянки під таким будинком та прибудинкова територія надані у власність або у постійне користування.
Відповідно до статті 125 ЗКУ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗКУ). При цьому земельна ділянка має бути індивідуально визначеним об`єктом нерухомого майна, якому властиві такі характеристики, як площа, межі, ідентифікатор у Державному земельному кадастрі тощо.
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначені Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" від 14.05.2015 р. N 417-УІІІ, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 417).
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону № 417 співвласник багатоквартирного будинку - це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є серед іншого права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством -д передбачено іншого порядку розподілу витрат (частина 2 статті 12 Закон № 417).
Таким чином, власник нерухомого майна в багатоквартирному будинку, має нарівні іншими співвласниками нести витрати на утримання будинку пропорційно до своєї частини майна, які можуть включати також передбачену законодавством плату за землю щодо земельної ділянки під таким будинком та прибудинкову територію. При цьому безпосереднім платником плати за землю виступає особа, щодо якої здійснено реєстрацію державних прав на земельну ділянку під будинком та прибудинкову територію (установа або організація, яка здійснює управління багатоквартирним будинком державної або комунальної власності; об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке є суб`єктом реєстрації відповідно до рішення співвласників).
Що стосується особи, яка володіє нерухомим майном у багатоквартирному будинку, то, виходячи із викладеного вище, права на земельну ділянку під багатоквартирним будинком та прибудинкову територію виникають у всіх співвласників (власників житлових та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку) з моменту державної реєстрації таких прав на земельну ділянку під цим багатоквартирним будинком та відповідну прибудинкову територію у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом. Тому, безпосереднім платником земельного податку в цьому випадку буде виступати особа, щодо якої здійснено державну реєстрацію прав на земельну ділянку під багатоквартирним будинком з урахуванням прибудинкової території (установа або організація, яка здійснює управління багатоквартирним будинком державної або комунальної власності; об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке є суб`єктом реєстрації відповідно до рішення співвласників), з моменту такої реєстрації прав особи на земельну ділянку.
Оскільки ОСОБА_1 , як фізична особа, яка володіє нежитловими приміщеннями у багатоквартирному будинку, не є суб`єктом реєстрації прав на земельну ділянку і відповідно не має інформації щодо реєстрації земельних ділянок, на яких розташовані багатоповерхові будинки, в яких знаходиться нерухоме майно, яким він володіє на праві власності.
Більше того, позивач, який не є власником такої земельної ділянки, а також який не може законодавчо навіть бути землекористувачем щодо такої земельної ділянки, не має належних правових підстав для отримання відомостей про реєстрацію земельної ділянки, на якій розташовано багатоквартирний житловий будинок із належним позивачу приміщенням (кадастровий номер, межі, площа, тощо).
Аналогічна правова позиція містилась у податковій консультації Міністерства фінансів України від 06.07.2018 року №602 «Про затвердження узагальнюючих податкових консультацій з деяких питань оподаткування платою за землю».
Відтак, з огляду на законодавчо встановлені вимоги щодо оподаткування земельним податком станом на момент винесення оскаржуваних рішень, відповідачем протиправно було винесено оскаржувані рішення.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 182,70 грн., що документально підтверджується квитанцією №0810001 від 03.09.2014 року.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 182,70 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.07.2014 року № 5962-15 за 2012 рік, № 5962-15 за 2013 рік, № 5962-15 за 2014 рік, № 5970-15 за 2012 рік, № 5970-15 за 2013 рік, № 5970-15 за 2014 рік, винесені Державною податковою інспекцією у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві гривні 70 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно