Справа № 127/6622/20
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/6622/20

Головуючий у 1-й інстанції: Іщук Т.П.

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

31 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Сапальової Т.В. Капустинського М.М.

за участю:

секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

19 березня 2020 року Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України з поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, на шість місяців.

Позов обґрунтовувало тим, що управлінням отримане подання начальника управління стратегічних розслідувань у Вінницькій області від 19.03.2020 року, в якому вказується, що громадянина Грузії ОСОБА_1 створює суспільну небезпеку на території Вінницької області та держави, в останнього відсутній документ, що дає право на виїзд з території України, можливість ідентифікувати особу та вжити стосовно іноземця заходів передбачених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Позивач вказав, що оскільки в особи відсутній документ, що дає право на виїзд з території України, є обґрунтовані підстави вважати, що він буде ухилятися від самостійного виїзду за межі України та проведення процедури ідентифікації, буде продовжувати порушувати міграційне законодавство. Також позивач зазначив, що відповідач, перебуваючи на території України, притягувався до кримінальної відповідальності. Водночас, перебуваючи тривалий час на території України не вживав достатніх заходів для звернення до посольства Грузії в Україні стосовно поновлення його паспортних документів та із клопотанням про продовження строку перебування на території України, що дає підстави стверджувати, що особа продовжуватиме ухилятися від виїзду.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вінницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 березня 2020 року адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 240 КАС України.

III. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

При прийнятті вказаної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що в провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області перебувала адміністративна справа №473/4762/19 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд першої інстанції зазначив, що в провадженні Вознесенького міськрайонного суду Миколаївської області перебувала адміністративна справа №473/4762/19 за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області до ОСОБА_1 про примусове видворення, затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. За наслідками її розгляду суд залишив позов без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України (наявність в провадженні Центрального районного суду м. Микоєва справи за позовом Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про примусове видворення, затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні). Зазначений позов також обґрунтований відсутністю у відповідача законних підстав його перебування на території України, відсутністю документів, які б підтверджували законність його перебування, а також відсутністю документів, що посвідчує його особу, ризиком його втечі, наявності обґрунтованих підстав вважати, що останній буде ухилятися від виконання рішення про його повернення.

IV. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу від 19 березня 2020 року та прийняти рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області є самостійним органом державної влади - окремою юридичною особою, а описана судом першої інстанції справа за №473/4762/19 за позовом центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області мала та носить інший предмет і підставу заявлених позовних вимог.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу про залишення позову без розгляду - без змін.

V. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).

Згідно з частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З аналізу наведеної правової норми КАС України вбачається, що законодавцем, з метою недопущення можливості ухвалення декількох судових рішень у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, встановлено певні правові обмеження у разі виявлення судом тотожних справ, які перебувають на розгляді у цьому або іншому адміністративному суді.

Тотожними визнаються позови, в яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

При цьому, предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача; підстава адміністративного позову - обставини (юридичні факти) і норми права, які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до іншої особи.

Отже, якщо після відкриття провадження в адміністративній справі буде з`ясовано, що в провадженні цього або іншого суду вже є адміністративна справа про спір між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав, суд має право залишити позовну заяву без розгляду, оскільки не допускається розгляд двох однакових справ у різних провадженнях. При цьому, суд зобов`язаний співставити й порівняти три наведені вище елементи (сторони справи, предмет спору та його підстави) перед прийняттям такого процесуального рішення.

Як зазначалось вище та вбачається із змісту позовної заяви у справі № 127/6622/20 позивач просить суд: затримати з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, на шість місяців.

При цьому, підставами звернення до Вінницького міського суду є сукупність доказів, які свідчать про нелегальність перебування відповідача на території України, уникнення відповідачем відповідальності за порушення міграційного законодавства України та відсутність у особи документів.

Окремо у позовній заяві вказано те, що підставою для звернення до суду стало подання начальника Управління стратегічних розслідувань у Вінницькій області від 19.03.2020 року й те, що відповідач створює суспільну небезпеку на території Вінницької області. У загаданому поданні звертається увага на те, що відповідач може координувати діяльність злочинних угрупувань, причетних до здійснення злочинів на території Вінниці та області.

Як слідує з копії ухвали Вознесенького міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2020 року, наявної в матеріалах справи, у справі №473/4762/19 предметом спору є вимога Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про примусове видворення з України ОСОБА_1 , затримання його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Водночас, апелянт зазначає в апеляційній скарзі, що справа №473/4762/19 мала та носить інший предмет і підставу заявлених позовних вимог.

Надаючи оцінку цим обставинам суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою.

Згідно з ч. 1 ст. 160 КАС України, саме у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні питання про залишення без розгляду позовної заяви через наявність цього ж спору в іншому суді повинен був порівнюючи позовні заяви в обох справах, з`ясувати предмет, зміст, обсяг заявлених позовних вимог, підстави звернення позивача до суду та перевірити за вказаними критеріями тотожність заявлених позовних вимог з вимогами, що розглядаються в іншому суді.

Разом із тим, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, не з`ясував підстави вказаних позовів та не навів належного мотивування щодо того, з чого виходив, роблячи висновки, що предмет та підстави в цих справах є однаковими, що свідчить про неповне з`ясування обставини справи.

В матеріалах даної адміністративної справи відсутня та не досліджувалася судом першої інстанції копія позовної заяви у справі №473/4762/19, що в свою чергу також підтверджує ту обставину, що судом першої інстанції належним чином не встановлювалися та питання щодо тотожності предмету і підстав заявлених позовних вимог у вказаних справах не досліджувалося.

Оскільки апеляційний суд у даній справі перевіряє правильність ухвали про залишення позовної заяви без розгляду на основі тих доказів, що були у розпорядженні суду першої інстанції на момент її прийняття, то підстав для витребування копії позовної заяви у справі №473/4762/19 на стадії апеляційного перегляду не вбачається.

При цьому, суд апеляційної інстанції має обґрунтовані сумніви, що однією з підстав подачі позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області були зазначені обставини можливих протиправних дій відповідача на території Вінницької області.

З пояснень представника відповідача даних в судовому засіданні слідує, що відповідач дійсно перебував на території Миколаївської області у пункті тимчасового перебування біженців та після звільнення зник на декілька днів. У подальшому він був виявлений саме на території Вінницької області.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 240 КАС України з підстав тотожності позовних вимог та підстав звернення до суду.

Крім того, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що звернення до суду з зазначеним предметом позову до зазначеного відповідача орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, вже реалізував шляхом звернення одним із його структурних підрозділів з позовом до відповідача.

Відповідно до ст. 289 КАС України позивачами в таких категоріях справ є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальний орган чи підрозділ та орган охорони державного кордону або Служби безпеки України.

Таким чином, Законом визначено можливість звернення до суду з вказаним позовом трьох окремих суб`єктів.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 КАС України, здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Таким чином, процесуальним законодавством передбачено, що стороною в адміністративній справі є особа, наділена адміністративною процесуальною дієздатністю, що може передбачати необхідність наявності статусу юридичної особи.

У певних випадках суб`єкти владних повноважень можуть набувати статусу сторони у справі і без статусу юридичної особи.

Положеннями ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України надано визначення поняттю "юридична особа", відповідно до якого такою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" №755-IV від 15.05.2003 р. державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

При цьому, як зазначає відповідач, та вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області є юридичою особою - органом державної влади, якій присвоєно , відтак позивач в цій справі має право самостійно звернутися з позовом до відповідача.

Відповідно до Положення Про Державну міграційну службу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №750 від 17.07.2019 року Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи та підрозділи міграційної служби, які утворюються на базі органів міграційної служби.

ДМС, її територіальні органи (управління, відділи) в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, пункти тимчасового розміщення біженців є юридичними особами, мають самостійні баланси, реєстраційні рахунки в органах Державного казначейства, печатки із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

За змістом ст. 21 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади можуть утворюватися в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи (у разі їх утворення).

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади діють на підставі положень, що затверджуються керівником центрального органу виконавчої влади.

Типове положення про територіальні органи центрального органу виконавчої влади затверджується Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №563 від 25.05.2011 року "Про затвердження Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади" (в редакції на час відповідних правовідносин) Територіальні органи підпорядковані відповідному міністерству, іншому центральному органу виконавчої влади, а територіальні органи нижчого рівня також територіальним органам вищого рівня.

При цьому, територіальні органи у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами міністерства, дорученнями міністра, його першого заступника та заступників, наказами центрального органу виконавчої влади, дорученнями керівника центрального органу виконавчої влади, актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих держадміністрацій, органів місцевого самоврядування та наказами територіальних органів вищого рівня.

Завданням територіальних органів є реалізація повноважень міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади НА ТЕРИТОРІЇ ВІДПОВІДНОЇ АДМІНІСТРАТИВНО-ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ОДИНИЦІ.

Територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, міжрегіональні територіальні органи здійснюють свої повноваження як безпосередньо, так і через територіальні органи нижчого рівня, а також контроль за діяльністю територіальних органів нижчого рівня.

Територіальні органи, утворені як юридичні особи, мають самостійний баланс, рахунки в установах Казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Наведені вище норми законодавства визначають, що центральні органи державної влади, їх територіальні та структурні підрозділи є самостійними учасниками відповідних правовідносин, здійснюють свою діяльність в межах наданих ним повноважень на відповідній території самостійно, а реалізація повноважень одним із територіальних органів не може автоматично позбавляти можливості здійснення повноважень інший територіальний орган державної влади, як і не може ототожнюватися з діяльністю центрального органу виконавчої влади.

Вищестоящі органи державної влади по відношенні до нижчестоящих органів державної влади здійснюють виключно контрольні, управлінські та інші функції і лише у певних випадках можуть скасовувати окремі рішення цих органів.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні.

В пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980 р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (cf. "Дюлоранс проти Франції", п.34553/97, п.33, від 21.03.2000 р.; "Донадзе проти Грузії", n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006 р.).

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком розгляду апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про наявність встановлених пунктом 3 частини 1 статті 240 КАС України підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що помилковість висновків суду першої інстанції та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на це, вимоги апеляційної скарги суд задовольняє частково, оскільки не може ухвалити рішення по суті справи, як про це просить апелянт.

VI. ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до статті 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Відтак, із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, оскільки винесена з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України скасувати.

Справу направити до Вінницького міського суду Вінницької області для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 квітня 2020 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Сапальова Т.В. Капустинський М.М.