Справа № 420/879/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/879/20
Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) , в якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 23.06.2018 року;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2018 року по 23.06.2018 року.

У позові ОСОБА_1 пояснила, що була звільнена з військової служби 05.03.2018 р.

За рішенням суду, яке набрало законної сили 14.06.2019 р. у справі №815/3182/18 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 р. по 28.02.2018 р. в сумі 33 068,42 грн. Дане судове рішення ВЧ НОМЕР_1 було виконане 26.07.2019 р.

Позивачка, вважаючи, що в обов`язок відповідача входить виплата присудженої їй судовим рішенням індексації грошового забезпечення у день звільнення, тобто 05.03.2018 р., знову звернулася до суду з позовом, де просила на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути з ВЧ НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 р. по 26.07.2019 р.

Однак, рішенням суду у справі №420/5426/19, яке набрало законної сили 15.01.2020 р. їй було відмовлено у задоволенні позову, з мотивів того, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Далі, ОСОБА_1 у позові відзначає, що за період після звільнення, відповідач допустив інше грубе порушення законодавства, а саме: своєчасно не розрахувався такими складовими грошового забезпечення, як грошова допомога при звільненні з військової служби та грошова компенсація замість речового майна.

На підтвердження даних обставин ОСОБА_1 надає довідку Приват Банку про поетапну виплату їй заборгованості грошового забезпечення, яке вона мала отримати при звільненні та зауважує, що кінцевий розрахунок усіх виплат, з нею був проведений лише 23.06.2018 р.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п.2 ч.1 ст.170 КАС України, у зв`язку з наявністю рішення суду, яке набрало законної сили у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Приймаючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що існує рішення суду у справі №420/5426/19, яке набрало законної сили 15.01.2020 р., яким позивачці було відмовлено у задоволенні заявлених ідентичних вимог і період, який заявлений в даному позові, увійшов до відповідного періоду, що був предметом попереднього судового розгляду.

На переконання суду першої інстанції позивачка намагається спотворити інформацію, що предмет позову є різним, вказуючи про те, що у справі №420/5426/19 розглядалося питання стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації за судовим рішенням.

За таких умов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка намагається ініціювати перегляд рішення суду, яке набрало законної сили, шляхом розгляду нового позову, про це, на думку суду, власне, свідчать її доводи про існування іншої судової практики.

Не погоджуючись з наведеним судовим рішенням ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також зазначає про порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржниця просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відкриття провадження у справі за її позовом.

Позиція скаржниці побудована на тому, що предмет даного позову та предмет позову, що розглядався у справі №420/5426/19 є різним. Так, вимоги, що заявлені в даному позові стосуються невиплати ВЧ НОМЕР_1 при звільненні грошової допомоги та компенсації замість речового майна. Період затримки складає з моменту звільнення до отримання належних сум в повному обсязі.

Водночас предметом позову у справі №420/5426/19 було стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації, що присуджена судовим рішенням. Обґрунтуванням таких вимог слугувала стаття 117 КЗпП України, яка на думку позивачки, розповсюджувалася на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтерес.

Пункт 2 частини 1 статті 170 КАС України встановлює, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо:

у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Відповідно до наведеної норми, тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю тотожні за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши, наявні в матеріалах справи докази, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність судового рішення, що набрало законної сили про вирішення тотожного позову.

Так, із викладеної вище хронології подій випливає, що позивачка 14.06.2019 р. отримала позитивне рішення суду у справі №815/3182/18 про обов`язок ВЧ НОМЕР_1 виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.08.2018 р. по 28.02.2018 р. Дане рішення суду відповідачем було виконане 26.07.2019 року.

Вважаючи, що з вини ВЧ НОМЕР_1 вона не отримала при звільненні грошове забезпечення, з урахуванням індексації, ОСОБА_1 у вересні 2019 р. звернулася до суду з вимогами про виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року.

Зі змісту судових рішень, прийнятих у справі №420/5426/19 випливає, що вимоги позивачки обґрунтовувалися тим, що наявність судового рішення у справі №815/3182/18 про стягнення заборгованості індексації грошового забезпечення, не звільняє ВЧ НОМЕР_1 від відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України, а саме: щодо обов`язку виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, суд першої інстанції, вважаючи, що вимоги ОСОБА_1 у наведеній вище справи стосувалися обов`язку ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити, останньої, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року, не звернув увагу на мотиви відмови у задоволенні позову, що викладені у судових рішеннях. Так, мотивами відмови було нерозповсюдження положень ст. 117 КЗпП України на правовідносини, що виникають у порядку виконання рішення про присудження виплати заробітної плати.

Отже, доводи скаржника, що у справі №420/5426/19 мова йшла про стягнення заборгованості грошового забезпечення з урахуванням індексації, що встановлена судовим рішенням у справі №815/3182/18, є обґрунтованими.

Пояснення позивачки, що тільки після набрання рішення суду у справі №420/5426/19 законної сили, де їй було відмовлено позові у неї з`явилася можливість звернутися з новим позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2018 р. по 23.06.2018 р., суд першої інстанції розцінив як намагання ініціювати перегляд рішення суду, яке набрало законної сили, підмінюючи новим розглядом фактично касаційне оскарження.

Проте, колегія з таким висновком суду не згодна, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, що викладені в позові та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У позові, що є предметом розгляду у даній справі та в додатках до нього чітко простежується правова позиція позивачки про несвоєчасно проведену роботодавцем виплату при звільненні таких видів грошового забезпечення, як грошова допомога при звільненні та грошова компенсація замість речового майна.

За таких умов, є помилковим висновок суду першої інстанції про намагання позивачки провести ревізію судового рішення, яке набрало законної сили, шляхом подання нового позову.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також в ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.97 №475/97-ВР.

Стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини закріплює право на справедливий суд.

У ч.1 цієї статті встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2011 року у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06), зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Скаржниця у резолютивній частині апеляції просить суд, скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відкриття провадження у справі.

Водночас вимога щодо постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про відкриття провадження у справі не може бути задоволена, адже суперечить вимогам ст. ст. 312 та ст. 320 КАС України.

Відповідно до частини 3 статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвали, зокрема, про відмову у відкритті провадження у справі, справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Стаття 320 КАС України встановлює підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На думку колегії суддів, підставою для скасування ухвали, що є предметом апеляційного оскарження є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 320, 321, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року про відмову у відкритті провадження скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко