Справа № 140/3057/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3057/19 пров. № А/857/1309/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Хомича О.Р.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.12.2019р. в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЛ КАР» до Головного управління ДПС у Волинській обл. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень щодо збільшення сум грошових зобов`язань з ввізного мита та податку на додану вартість (суддя суду І інстанції: Сорока Ю.Ю., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17.12.2019р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

15.10.2019р. позивач Товариство з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «ОЛЛ КАР» звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати наступні податкові повідомлення-рішення, винесені відповідачем Головним управлінням /ГУ/ ДФС у Волинській обл.:

№ від 06.09.2019р. про збільшення суми грошового зобов`язання з мита на товари, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності, в загальному розмірі 6640 грн. 77 коп., в тому числі 4427 грн. 18 коп. за податковим зобов`язанням, 2213 грн. 59 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ від 06.09.2019р. про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість /ПДВ/ в загальному розмірі 14609 грн. 67 коп., в тому числі 9739 грн. 78 коп. за податковим зобов`язанням, 4869 грн. 89 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями;

а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати в розмірі 3842 грн. сплаченого судового збору та 3000 грн. витрат на правову допомогу (а.с.3-8).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.48-49).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17.12.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській обл. №№ , від 06.09.2019р.; стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Волинській обл. судовий збір в сумі 3842 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. (а.с.57-61).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ДФС у Волинській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.65-68).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що за результатами проведеної невиїзної документальної перевірки щодо правильності визначення бази оподаткування, повноти нарахування і сплати митних платежів було виявлено заниження митної вартості транспортного засобу, який був ввезений позивачем на митну територію України.

При цьому, в результаті порівняння та співставлення відомостей, задекларованого ТзОВ «OЛЛ КАР» у митній декларації і супровідних документах до неї, та відображеного в експортній декларації, отриманій від уповноважених органів Литовської Республіки, що стосуються експорту автомобіля з території іноземної держави, встановлено повну ідентичність цього транспортного засобу, однак виявлені розбіжності в митній вартості цього автомобіля та складу сторін угоди щодо його відчуження.

Наведені обставини слугували підставою для обґрунтованого висновку про заниження позивачем грошових зобов`язань з ПДВ та мита на товари, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності.

Під час розгляду справи судом не надано належної оцінки обставинам вивезення з Литовської Республіки спірного автомобіля по експортній декларації, які засвідчують достовірні факти вивезення транспортного засобу. Також на вимогу суду позивачем не були представлені експортні декларації, згідно яких митний орган проводив митне оформлення ввезеного ним автомобіля. При цьому, свої висновки суд побудував лише на безпідставних припущеннях.

Водночас, позивач не представив належних доказів щодо понесення витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до постанови КМ України № 537 від 19.06.2019р. «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» відповідача ГУ ДФС у Волинській обл. реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління /ГУ/ Державної податкової служби /ДПС/ у Волинській обл., яке є правонаступником останнього.

По причині наведеної реорганізації ГУ ДФС у Волинській обл. судом апеляційної інстанції в порядку ст.52 КАС України допущено заміну відповідача його правонаступником - ГУ ДПС у Волинській обл. (а.с.104-106).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, протягом 07.08.2019р.-16.08.2019р. посадовими особами ГУ ДФС у Волинській обл. на підставі наказу № 2665 від 31.07.2019р. проведено документальну невиїзну перевірку ТзОВ «ОЛЛ КАР» щодо дотримання вимог законодавства України в частині перевірки правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при здійсненні митного оформлення товару за митною декларацією № UA205090/2018/051899 від 03.07.2018р., за результатами якої складено Акт перевірки № 16828/14-08/40874203 від 16.08.2019р. (а.с.9-16).

Проведеною перевіркою встановлено, що позивачем за МД № UA205090/2018/051899 від 03.07.2018р. ввезено товар - автомобіль вантажний б/в, призначений для перевезення вантажів по дорогах загального користування марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 416 CDI», календарний рік виготовлення - 2014, модельний рік виготовлення - 2014, кузов НОМЕР_1 .

В графі 42 цієї декларації вказано ціну товару 2800 євро, а в графі 12 відображено митну вартість у сумі 215252 грн. 22 коп.; у графі 2 МД заявлено відправником/експортером - компанія UAB «AUTODALYS GREITAI», а в графі 8 одержувачем вказано ТзОВ «OЛЛ КАР», яке відповідно до графи 9 цієї МД є особою, відповідальною за фінансове врегулювання (а.с.21-22).

Компанія UAB «AUTODALYS GREITAI» також зазначена як відправник та продавець, а ТзОВ «ОЛЛ КАР» - як отримувач та покупець у інвойсі для оплати за товар № 25-06-1347 від 25.06.2018р. (а.с.28).

Водночас, в Акті перевірки зазначено, що митний орган Литовської Республіки звернувся до Державної фіскальної служби України про надання адміністративної допомоги щодо підтвердження фактів ввезення на митну територію України та митного оформлення товарів, зокрема транспортного засобу вантажного автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 416 CDI», кузов НОМЕР_1 .

Митним департаментом Міністерства фінансів Литовської Республіки надані документально підтверджені відомості про фактичну ціну придбання транспортного засобу, що експортований на митну територію України відправником MB «AUTOTAURA».

Під час опрацювання та порівняння документів, отриманих від митних органів Литовської Республіки, та документів, на підставі яких здійснено митне оформлення на Волинській митниці ДФС за МД № UA205090/2018/051899 від 03.07.2018р., встановлено заниження митної вартості вищевказаного транспортного засобу на загальну суму 44271 грн. 74 коп.

Так, за експортною митною декларацією № 18LTLC0100EK079439 від 20.06.2018р. митна вартість даного автомобіля становить 259523 грн. 96 коп., а за МД № UA205090/2018/051899 від 03.07.2018р. - 215252 грн. 22 коп.

Вказаний транспортний засіб експортовано з території Литовської Республіки від продавця - компанії MB «AUTOTAURA» (Panevezio, g.12-1, Rokiskis, Lietuva Saskaita) на підставі рахунку-фактури серії ATAU № 0000783 від 20.06.2018р. за ціною 8500 євро; покупцем автомобіля вказано громадянина України ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) (а.с.44, 46).

Перевіркою встановлено, що автомобіль, вказаний в отриманих від митних органів Литовської Республіки документах, можна однозначно ідентифікувати як такий, що був оформлений за МД № UA205090/2018/051899 від 03.07.2018р.

Перевіркою встановлено, що при митному оформленні товару його митна вартість в Україні була задекларована недостовірно. Вартість товару нижча, ніж задекларована в країні відправлення - Республіці Литва.

Таким чином, в ході перевірки встановлено факт недостовірного декларування митної вартості при ввезенні на митну територію України вказаного транспортного засобу за зазначеною МД, в результаті чого відповідачем зроблено висновок, що позивачем занижено податкові зобов`язання по сплаті до бюджету митних платежів на загальну суму 14166 грн. 96 коп., в т.ч.: ввізне мито - 4427 грн. 18 коп., ПДВ із ввезених на митну територію України товарів. - 9739 грн. 78 коп.

На підставі цього Акту перевірки відповідачем прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

№ від 06.09.2019р. про збільшення суми грошового зобов`язання з мита на товари, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності, в загальному розмірі 6640 грн. 77 коп., в тому числі 4427 грн. 18 коп. за податковим зобов`язанням, 2213 грн. 59 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ від 06.09.2019р. про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість /ПДВ/ в загальному розмірі 14609 грн. 67 коп., в тому числі 9739 грн. 78 коп. за податковим зобов`язанням, 4869 грн. 89 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.19, 20).

Вирішуючи наведений спір та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно інформації митних органів Литовської Республіки спірний автомобіль згідно експортної МД продавався іноземною компанією MB «AUTOTAURA» на користь фізичної особи - громадян України.

Водночас, позивачем спірний автомобіль був придбаний в іноземної фірми UAB «AUTОDALYS GREITAI» на підставі контракту № S01/01/18 від 01.01.2018р. (а.с.23-27) та інвойсу № 25-06-1347 від 25.06.2018р. (а.с.28), ввезений на територію України, а також стосовно нього були здійснені всі митні формальності.

Відповідач не заперечує того, що за результатами перевірок відповідності поданої позивачем митної декларації даним супровідних документів, які були надані до митного оформлення, у частині кількості, вартості, валюти зовнішньоекономічної операції, умов поставки розбіжностей не встановлено.

Крім того, при митному оформленні наведеного товару рішення про коригування митної вартості митними органами не приймалися, додаткові дослідження поданих декларантом документів податковими та митними органами не проводилися. Відтак, висновки відповідача фактично здійснені лише на підставі припущення про фіктивність поданих позивачем документів, що стосуються вартості розмитненого транспортного засобу, хоча відповідач беззаперечно не встановив такого факту.

Водночас, самі по собі повідомлення, які отримані від митних органів Литовської Республіки про проведення перевірки по факту незакінченої процедури експорту транспортного засобу чи підтвердження фактів ввезення на митну територію України та митного оформлення такого транспортного засобу, не є належними доказами вчинення дій, спрямованих на неправомірне зменшення розміру митних платежів.

Вказана експортна декларація доводить лише факт оформлення експорту транспортного засобу в Литовській Республіці, оскільки запит митних органів Литовської Республіки стосується підтвердження ввезення на митну територію України вищевказаного автомобіля.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що у податкового органу не було достатніх правових підстав для винесення спірних податкових повідомлень-рішень.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд визнав переконливими і повними документи щодо понесення позивачем витрат на правову допомогу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Із змісту розглядуваного позову ТзОВ «OЛЛ КАР» слідує, що останній оспорює правомірність рішень відповідача щодо збільшення йому грошових зобов`язань з ПДВ та мита, вказуючи на безпідставність та помилковість використання відповідачем документів, що надійшли від уповноважених органів іноземної держави.

Отже, вказані обставини входять в предмет доказування по цій справі.

Як встановлено під час судового розгляду, висновки проведеної перевірки ґрунтуються на тому, що за результатами аналізу відомостей, що є наявними у документах, поданих до митного оформлення транспортного засобу, та відомостей, які містяться в документах, наданих уповноваженим органом іноземної держави, встановлено невідповідність даних, що впливають на розрахунок митної вартості імпортованого позивачем транспортного засобу згідно наведеної МД.

При цьому, за висновками податкового органу база оподаткування спірного транспортного засобу занижена, оскільки достовірними визнані лише документи, представлені уповноваженим органом іноземної держави.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами МК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до ч.1 ст.257 якого декларування здійснюється шляхом заявлених за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Відповідно до ч.8 ст.264 МК України з моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Приписами п.8 ч.1 ст.336 МК України встановлено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів, в тому числі і направлення запитів до інших державних органів, установ організацій, уповноважених органів іноземних держав для встановлення автентичності документів, поданих органу доходів і зборів.

Предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств. Документальна невиїзна перевірка проводиться у разі, зокрема, надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих органові доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України (ст.351 МК України).

Відповідно до пп.5, 6 ч.1 ст.352 МК України посадовими особами органів доходів і зборів під час проведення перевірок можуть бути використані, зокрема, отримані від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни походження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони чи вивезення (пересилання) за межі митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення; інші матеріали, отримані в порядку та спосіб, передбачені цим Кодексом або інші законами України.

Під час оформлення наведених МД позивач надав митному органу повний пакет документів, на підставі яких було проведено митне оформлення товару; також на підставі вказаних документів була визначена митна вартість ввезеного автомобіля.

Водночас, між відомостями експортної декларації, представленої уповноваженим органом іноземної держави (а.с.45), та наданими для митного оформлення транспортного засобу на території України документами (а.с.23-27, 28), є відмінності в частині його продавця і покупця, а також вартості транспортного засобу.

Разом з тим, експортна декларація доводить лише факт початку процедури оформлення експорту транспортного засобу із Європейського Союзу в Литовській Республіці. Вказаний документ не виключає можливості переходу права на автомобіль після такого оформлення до інших осіб.

Також доказів про те, що ТзОВ «OЛЛ КАР» мав причетність до оформлення наданої уповноваженим органом іноземної держави експортної декларації, рахунку-фактури не здобуто, хоча податковим органом встановлена повна відповідність саме ознак ввезених автомобілів.

Отже, ГУ ДФС у Волинській обл., взявши до уваги єдиним і беззаперечним доказом документи литовських митних органів, не перевірило обставини завершення експорту товару; для усунення сумнівів не скерувало запитів відповідним компаніям, які фігурують відправниками товару по литовських документах та документах, поданих до митного оформлення декларантом.

Самі по собі документи митних органів Литовської Республіки не є виключними, беззаперечними і визначальними доказами по справі, також в Акті перевірки жодним чином не обумовлено підстав надання переваги в доказовій силі документам Литовської Республіки, ніж тим, що подані до митного оформлення на митниці.

Колегія суддів виходить з того, що позивачем під час процедури митного оформлення задекларовано митну вартість транспортного засобу і сплачено суми обов`язкових платежів, виходячи з первинних (реєстраційних) документів. Відтак, позивачем виконані митні і податкові зобов`язання під час здійснення митних процедур.

Виходячи із змісту ч.6 ст.69 МК України, донарахування сум податкових зобов`язань після завершення процедури митного оформлення товарів, можливо виключно у разі умисного подання платником податків недостовірних документів або недостовірної інформації під час митного оформлення.

Апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем наявності складу податкового правопорушення, покладеного в основу прийняття спірних податкових повідомлень-рішень і, як наслідок, безпідставне збільшення грошових зобов`язань з ПДВ та мита.

Окрім цього, митне оформлення транспортного засобу проведено відповідно до декларації МД № 205090/2018/051899 від 03.07.2018р., згідно якої митна вартість автомобіля визначена за 6 (резервним) методом (графа 43 декларації).

В порядку ст.55 МК України контролюючий орган коригування митної вартості транспортного засобу, в тому числі із застосуванням основного методу (за ціною договору), не проводив, відповідне рішення в матеріалах справи є відсутнім.

Відтак самостійне визначення відповідачем розміру таких платежів на підставі документів, що були отримані від литовських митних органів, не відповідає положенням МК України щодо процедури коригування такої вартості (останніми не передбачено можливості переходу від резервного методу до основного методу), через що висновки Акту перевірки не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує сформовану правову позицію Верховного Суду по аналогічній категорії справ, яка викладена в постанові від 03.04.2018р. у справі № К/9901/593/17.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи непідтвердження в судовому засіданні обставин, якими контролюючий орган обґрунтував свої твердження про порушення позивачем вимог ч.1 ст.49, п.2 ч.2 ст.52, ч.1 ст.257, ч.1 ст.295 МК України, п.190.1 ст.190 ПК України, а відтак й покладених в основу прийнятих оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, заявлений позивачем позов є підставним та обґрунтованим, через що підлягає до задоволення.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді першої інстанції від адвоката, в загальному розмірі 3000 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивача представлено:

договір про надання правової допомоги № 13 від 02.05.2018р., укладений з адвокатом Осадовським Р.Е. (а.с.29);

додаткову угоду від 20.09.2019р. до договору про надання правової допомоги № 13 від 02.05.2019р. (а.с.30);

детальний опис робіт за договором про надання правової допомоги № 13 від 02.05.2019р. (консультації клієнта, вивчення та правовий аналіз доказів та процесуальних документів по справі, підготовка позову та інших процесуальних документів, участь в судових засіданнях)(а.с.31);

ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1001683 від 10.10.2019р. (а.с.32);

платіжне доручення № 288 від 10.10.2019р. на суму 3000 грн. (а.с.34).

Отже, надані суду апеляційної інстанції матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу саме в розглядуваній адміністративній справі на суму 3000 грн.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді вивчення та аналізу доказів та судової практики в аналогічних справах, підготовки позову та процесуальних документів, клопотань до суду, здійснення представництва в суді.

Також в розглядуваному випадку під представництвом в суді колегія суддів розуміє не лише особисту участь адвоката в судових засіданнях, але й підписання процесуальних документів та скерування їх до суду (позовної заяви та відповіді на відзив - а.с.3-8, 52-53, 54)

Враховуючи складність справи, задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для позивача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань податкового органу на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 3000 грн.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам податкового та митного законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення.

При цьому висновок суду про неправомірність рішень податкового органу зроблено з дотриманням вимог КАС України, оскільки він, вживши заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, всебічно, повно та об`єктивно оцінив наявні у справі докази і постановив законне й обґрунтоване рішення.

В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДПС у Волинській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.12.2019р. в адміністративній справі № 140/3057/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління ДПС у Волинській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 01.04.2020р.