Справа № 520/2869/2020
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків

02 квітня 2020 р. Справа №520/2869/2020
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 № 10 премії ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 №10.

В обґрунтування позову зазначено, що 27.12.2018 Міністром оборони України видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців: в грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення; у січні 2019 року - установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року. На виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 №2704/з/420 начальником 4104 ГВП МОУ 24.01.2019 видано наказ №10, п.1 зазначеного наказу встановлено нагородити грошовою премією в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року - полковника ОСОБА_1 . Станом на сьогоднішній день зазначений наказ є чинним та безпідставно відділом фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 не реалізований, що, на думку позивача, є грубим порушенням законодавства України, соціальних гарантій військовослужбовців та звільнених з військової служби осіб, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідачем надано відзив, в якому просить суд відмовити у задоволені позову у зв`язку з тим, що невиплата позивачу премії відбулася не з вини військкомату. Відповідачем всупереч вимогам ч.3 ст.162 КАС України не надано до суду доказів надіслання відзиву позивачу.

Відповідно до приписів ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05.11.2005 по 29.07.2019 проходив військову службу у НОМЕР_2 Головному військовому представництві Міністерства оборони України (далі - 4104 ГВП МОУ) на посаді першого заступника начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ. Відповідно до наказу Міністра оборони України від 13.07.2019 № 389 позивача звільнено з військової служби у запас. Згідно п. 1 наказу начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ від 29.07.2019 № 105 позивача з 29.07.2019 виключено зі списків особового складу 4104 ГВП МОУ.

Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 25.04.2019 № Д-322/1/ЗДСК НОМЕР_2 ГВП МОУ 30.07.2019 було розформоване. 4104 Головне військове представництво Міністерства оборони України (далі - 4104 ГВП МОУ) мало правовий статус - без права юридичної особи, було відокремленим підрозділом (представництвом) Управління військових представництв Міністерства оборони України та безпосередньо виконувало його окремі доручення.

За розпорядженням начальника Генерального Штабу Збройних Сил України 4104 ГВП МОУ було встановлено на грошове забезпечення до відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Правовідносини між НОМЕР_2 ГВП МОУ та відділом фінансового забезпечення ХОВК ґрунтувалися на підставі Інструкції про тимчасовий порядок фінансового планування, фінансування, витрачання та використання коштів за кошторисом Міністерства оборони України від 20 червня 2000 р. викладену в Збірнику вказівок № 9 Головного фінансового управління Міністерства оборони України.

На начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ покладено обов`язок встановлювати вид та розмір передбачених видів грошового забезпечення підпорядкованим йому військовослужбовцям, а на відділ фінансового забезпечення ХОВК - проводити виплату на підставі зазначених наказів начальника 4104 ГВП МОУ.

27.12.2018 року Міністром оборони України видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців: в грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення; у січні 2019 року - установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року (додаток № 8).

На виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 року №2704/з/420 начальником 4104 ГВП МОУ видано наказ №10 від 24.01.2019, у п.1 зазначеного наказу встановлено нагородити грошовою премією в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року - полковника ОСОБА_1 , першого заступника начальника 4104 ГВП МОУ. Витяг з зазначеного наказу у встановленому порядку був направлений до відділу фінансового забезпечення ХОВК для реалізації, де НОМЕР_2 ГВП МОУ перебувало на грошовому забезпеченні.

Під час проходження військової служби у НОМЕР_2 ГВП МОУ у 2018 році позивач виплати такої премії не отримував.

02.03.2020 позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про виплату заборгованості - премії, яку призначено відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ від 24.01.2019 року № 10, а також із заявою про видачу позивачу довідки встановленого зразка про розмір грошового забезпечення за грудень 2018 року з метою вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

До суду не надано доказів надання відповідачем відповідей на вказані заяви.

Відповідачем вказано, що Харківським обласним військовим комісаріатом за вих. від 28.01.2019 № 102/ВФЗ до Фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та до І фінансово-економічної служби оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » було направлено лист та Заявку-розрахунок на фінансування для виплат грошового забезпечення з врахуванням витрат на вищезазначену премію. На зазначений лист відповідь до військкомату та кошти на виплату премії так і не надійшли, через що військкоматом було вдруге направлено запит до вищестоящих органів фінансового забезпечення за вих. № 407/ВФЗ від 22.04.2019.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1-4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011 -XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (далі - Інструкція №260), визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Згідно з пунктом 1.2 Інструкції №260 грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 31.1 Інструкції №260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.

Відповідно до пункту 31.7 Інструкції №260 рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.

Відповідно ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно пп. в) п. 27 Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" №551-XIV, до офіцерів застосовуються такі заохочення - нагородження грамотою, цінним подарунком або грошовою премією.

Матеріалами справи підтверджено, що а виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 №2704/з/420 начальником 4104 ГВП МОУ 24.01.2019 видано наказ №10, яким наказано виплатити премію військовослужбовцям за грудень 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення, у тому числі і позивачу. Зазначений наказ є чинним та безпідставно відділом фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 не реалізований.

В той же час, відповідач зазначає, що кошти на виплату премії не надійшли, як і жодних роз`яснень з приводу спірного питання, а фінансування на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат.

Суд не приймає аргументи відповідача про те, що грошове забезпечення військовослужбовців здійснюється в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат, оскільки відсутність на рахунках відповідача коштів для таких виплат не є само по собі належним доказом неможливості здійснення останніх.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується 4104 ГВП МОУ, коштів на преміювання, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки для виплати премії військовослужбовцям у вказаний період.

Суд зазначає, що наказ про преміювання від 24.01.2019 №10 не є скасованим. Доказів того, що позивач притягався до адміністративної або до дисциплінарної відповідальності відповідачем не надано, також відсутні накази про зменшення розміру премії на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії позивача, відсутні також рапорти з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) позивача із зазначенням конкретних причин, які стали підставою для цього.

Отже, суд доходить висновку, що підстави для не виплати премії позивачу за грудень 2018 року відсутні.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З урахуванням викладеного, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача щодо того, що фінансування на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення, що не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат, які передбачені законом та відповідно яких був виданий наказ від 24.01.2019 №10.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Харківського обласного військового комісаріату щодо невиплати відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 № 10 премії ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Стаття 6 КАС України встановлює, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 №10 є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 № 10 премії ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України.

Зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_2 , ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) премію відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 №10.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 02 квітня 2020 року.

Суддя О.Г. Котеньов