Справа № 620/2961/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2961/19 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною відмову щодо не призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОК11Н НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію за вислугу років згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 з 01 вересня 2019 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для призначення позивачу пенсії відсутні.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач 09.09.2019 звернулася до Головного Управління Пенсійного Фонду в Чернігівській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Листом від 18.09.2019 №2545/03-21 відповідач повідомив про те, що право на пенсію по вислузі років при досягненні 55 років у неї відсутнє, оскільки наявний спеціальний стаж є меншим ніж необхідний 26 років 6 місяців.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що спеціальний стаж позивача, на момент звернення до відповідача, становить 26 років, що дає право на отримання пенсії за вислугу років.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

ОСОБА_1 18.11.2018 виповнилося 51 рік. З оскаржуваної відповіді вбачається та не заперечується позивачем, що загальний стаж позивача станом на час звернення за призначенням пенсії (09.09.2019) становить 35 років 6 місяців 21 день.

Водночас, відповідач вказує, що спеціальний стаж позивача як працівника освіти складає 19 років 7 місяців станом на 01.04.2015; 20 років 4 місяці станом на 01.01.2016; 22 роки 1 місяць станом на 01.10.2017, чого є недостатньо для призначення пенсії.

У свою чергу, позивач у позовній заяві вказує про досягнення нею 26 років спеціального трудового стажу, не наводячи будь-яких мотивів та/або розрахунків на підтвердження цих обставин.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів наголошує на тому, що відомості трудової книжки позивача, копія якої наявна в матеріалах справи, не підтверджують факту наявності у неї 26 календарних років спеціального трудового стажу. У свою чергу, відповідач, як суб`єкт, повноважний здійснювати розрахунок такого стажу для цілей пенсійного забезпечення, наголошує на наявності у позивача лише 22 років спеціального стажу, чого позивач у позовній заяві не спростовує, а лише посилається на свій стаж у 26 років, не вказуючи які періоди ним враховуються.

Крім того, наполягаючи на тому, що спеціальний трудовий стаж позивача становить 26 років, вона стверджує про необхідність застосування до спірних правовідносин первинної редакції пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка діяла до внесення у неї змін Законами України № 911-VIII від 24.12.2015 та № 213-VIII від 02.03.2015.

Так, розділ XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV доповнено пунктом 2-1 згідно із Законом № 2148-VIII від 03.10.2017, яким передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Законів України № 911-VIII від 24.12.2015 та № 213-VIII від 02.03.2015, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; <…>.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: <…> 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: <…> 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року <…>.

Отже, за цією редакцією пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» досягнення певного віку та наявність спеціального трудового стажу працівника освіти визначались умовами для призначення пенсії за вислугу років.

Редакція пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до внесення до неї змін Законом України № 911-VIII від 24.12.2015 передбачала, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців <…>.

Отже, наведена редакція пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із прийняттям Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 залишилася незмінною в частині необхідності наявності відповідного розміру спеціального стажу, проте наведеною редакцією не було передбачено вимог щодо досягнення особою певного віку.

Первинна ж редакція пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діяла до прийняття Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 визначала, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Отже, наведена редакція пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначала інший розмір спеціального стажу роботи, ніж у майбутніх редакціях Законів України № 911-VIII від 24.12.2015 та № 213-VIII від 02.03.2015.

У свою чергу, 4 червня 2019 року Великою палатою Конституційного Суду України прийнято рішення № 2-р/2019, яким вирішено визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення <…> статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

У вказаному рішенні також зазначено, що положення <…> статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Колегія суддів наголошує на тому, що Конституційним Судом України визнано неконституційним не окрему редакцію статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не окремий закон, який вносив у неї зміни, а власне статтю як таку зі всіма внесеним до неї змінами.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідний підхід, зокрема, був застосований Верховним Судом під час винесення постанови від 21.11.2018 у справі № 700/668/16-а, в якій суд визнав, що суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державою, в особі її уповноважених органів.

За загальним правилом, визнання таким, що втратив чинність, нормативного акта чи його скасування не поновлює дію актів, які ним скасовані або визнані такими, що втратили чинність; дія нормативного акта поновлюється шляхом прийняття аналогічного нового акта або нового акта, що містить спеціальну норму про відновлення дії попереднього акта. Таке ж положення міститься у пункты 2.36 Наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 "Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів", в якому зазначено, що визнання нормативно-правового акта таким, що втратив чинність, не поновлює дію актів, які в свою чергу визнані ним такими, що втратили чинність.

Відповідний підхід неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах 21 серпня 2018 року у справі № 807/1332/17, від 19 березня 2019 року у справі № 591/2813/17, від 22 квітня 2019 року у справі № 820/601/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 804/215/18 та від 23 жовтня 2019 року у справі № П/811/112/17.

Слід звернути увагу на розділення правотворчості на позитивну і негативну, яке є вже звичайним в юридичній науці, підтверджує те, що скасування визнається однією з форм правотворчості. При цьому, у випадку "негативної правотворчості" не створюються нові правові норми, а призупиняється дія вже існуючих норм чи не допускається набрання ними чинності.

Одна норма може спричиняти недійсність іншої; в цьому випадку "недійсна" норма втрачає чинність остаточно, вона залишається нечинною навіть після втрати чинності норми, яка її "витіснила" (Р. Ціппеліус. Юридична методологія. - Чернівці; "Рута", 2003. - С. 23.).

«Автоматичне» відновлення судом положень нормативного акта також не узгоджується з положеннями Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10.06.1997 № 503/97, який встановлює, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо більш пізній строк набрання ними чинності не передбачено в цих актах.

Крім того, чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття "відновлення" судом загальної юрисдикції в силі законодавчих актів, які у встановленому порядку втратили чинність.

За правовою позицією Верховного Суду України, яка, зокрема, міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2008 року у справі № 21-1169во08 норми права, що зазнавали змін, мають застосовуватися виключно в межах дії кожної з їх редакцій і не можуть бути застосовані за аналогією права.

Цей принцип є універсальним та повинен застосовуватися, як до актів законодавства, так і індивідуальних актів (рішень) суб`єктів владних повноважень.

Слід також звернути увагу на те, що позиція стосовно «автоматичного» відновлення дії законів, які припинили свою дію на підставі нових законів, останні з яких в подальшому визнані неконституційними, може призвести до виникнення низки нових спорів, у тому числі, конституційно-правового (політичного) характеру.

Колегія суддів наголошує, що ухвалюючи рішення від 4 червня 2019 року № 2-р/2019, Конституційний Суд України не вказав які положення повинні застосовуватися замість тих, що визнані неконституційними. На цьому також наголосив суддя Конституційного Суду України Сас С . В . в окремій думці до цього рішення.

Адміністративний суд у даному випадку не вправі відновлювати дію будь-якої редакції норми, що визнана неконституційною та втратила чинність, застосовуючи її до спірних правовідносин. Інакше свідчитиме про втручання суду у процес позитивної законотворчості, що суперечить принципу розподілу влади, оскільки це є виключною компетенцією Парламенту.

Таким чином, після визнання неконституційними положень статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є неможливим застосування будь-якої, у тому числі попередньої чи первинної редакцій цієї статті.

Отже, із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 втратили чинність норми статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а отже і визначені нею підстави для призначення окремим категоріям працівників інших галузей народного господарства пенсії за вислугу років.

З огляду на це, підстави для призначення позивачу пенсії, які до 4 червня 2019 року визначалися статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відсутні.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити.

Скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов