Справа № 237/4236/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року справа №237/4236/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 30 січня 2020 року у справі № 237/4236/19 (головуючий суддя І інстанції - Сенаторов В.А., складене у повному обсязі 07 лютого 2020 року у м. Курахове Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,-

ВСТАНОВИВ:

29 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП018 № 479196 від 23 квітня 2019 року (а.с. 10-11).

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 30 січня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 30-34).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати постанову Мар`їнського районного суду Донецької області від 30 січня 2020 року у справі № 237/4236/19 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції прийшов до помилкового рішення про відмову у задоволені позовних вимог,оскільки її автомобіль Mersedes - Benz Sprinter 311 cdi є легковим автомобілем, або його модифікацією, тому він не підлягає обов`язковому технічному контролю.

Вважає, що в діях водія відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП, оскільки її транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю та перевірки технічного стану (а.с. 63-65).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

24 березня 2020 року від позивача до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

26 березня 2020 року до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача по справі, в якому він наголошував на правомірності прийняття спірною постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення та обґрунтованість висновків суду першої інстанції при відмові у задоволені позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що відносно ОСОБА_3 23 квітня 2019 року винесено індивідуальний акт - постанову серії ДПО18 № 479196 про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП за порушення Правил дорожнього руху України, а саме за те, що він керував автомобілем Mersedes - Benz Sprinter 311 cdi, д.н.з. НОМЕР_1 , який підлягає обов`язковому технічному контролю, чим порушив встановлену п. 31.3 (б) Правил дорожнього руху (ПДР) заборону керувати таким транспортним засобом, за що передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 121 КУпАП.

ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом накладня штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 16).

Спірним питанням у справі є правомірність прийняття спірної постанови та накладення на позивача адміністративного штрафу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність прийнятої спірної постанови.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України "Про Національну поліцію" поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ч. 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з ч. 5 ст. 258 КУпАП - якщо підчас складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно до вимог п. 7 розділу VІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції», затвердженою Наказам МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376, посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 280 КУпАП зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративної відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правомірного вирішення справи.

Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення, в ній вказані: найменування органу (посадова особа), який виніс; дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; суть адміністративного правопорушення, опис обставин, встановлених при розгляді справи, зокрема, порушення п. 31.3 (б) ПДР; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення (ч. 3 ст. 121 КУпАП); прийняте по справі рішення - застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 16)

Заборона керувати транспортним засобом, який не пройшов технічний контроль, є імперативною нормою, яка вставлена підпунктом «б» п.31.3 ПДР, та адресована особі, яка безпосередньо керує таким транспортним засобом, цей імператив не встановлює обов`язку для власника транспортного засобу або будь якої іншої особи окрім водія, який здійснює безпосереднє керування. Також саме водій є суб`єктом адміністративної відповідальності відповідно до ч.3 ст.121 КУпАП.

Отже саме водія ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно Постанови серії ДПО18 № 479196.

Щодо суті скоєного водієм правопорушення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Постанови КМУ від 30 січня 2012 року №137 «Про затвердження Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу» (далі - Порядок) порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає процедуру проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС, за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, крім таких транспортних засобів: легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 транспортний засіб Mersedes - Benz Sprinter 311 cdi, д.н.з. НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 ( позивачці по справі), яка звернулась до суду як власниця автомобіля для захисту її особливих прав, та є вантажним фургоном -В (малотонажним) з повною масою 3500 кг. (3,5 т) (а.с. 26).

Статтею 35 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ передбачено, що транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті. Обов`язковому технічному контролю не підлягають: 1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації; 2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років. Періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить для для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки.

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що обов`язковому технічному контролю кожні два роки підлягають, зокрема, вантажні автомобілі (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни із строком експлуатації більше двох років.

Рік випуску транспортного засобу Mersedes - Benz Sprinter 311 cdi, д.н.з. НОМЕР_1 - 2008 (а.с. 13), зареєстровано у власність ОСОБА_1 у 2014 року (а.с. 26).

Оскільки згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу транспортний засіб позивача є 2008 року випуску, є вантажним фургоном-В (малотонажним) з повною масою 3500 кг, він повинен пройти процедуру обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану кожні два роки його експлуатації.

Враховуючи, що ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» є імперативною нормою та не має виключень (зокрема, не здійснення діяльності для отримання доходу, тощо), суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо правомірності прийняття спірної постанови, відтак позов є таким, що не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги є незмістовними.

Крім того, суб`єктом оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності є особа, на яку ця відповідальність покладена і яка на підставі цієї постанови була визнана винною або невинуватою у скоєні адміністративного правопорушення, тобто водій транспортного засобу, але враховуючи право позивача (як власника) на захист своїх прав, суд апеляційної інстанції допускає розгляд даної справи по суті вимог, незважаючи на невірний суб`єктивний склад сторін по справі.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 30 січня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 30 січня 2020 року у справі № 237/4236/19- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова