Справа № 460/3714/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3714/19 пров. № А/857/3302/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року у справі № 460/3714/19 (рішення ухвалено судом у складі головуючого судді Нор У. М. у м. Рівне) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про скасування арешту та заборону відчуження майна, скасування реєстраційного запису,

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просить скасувати арешт та заборону відчуження належного йому майна, накладеного постановою відповідача про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16 травня 2012 року у виконавчому провадженні № 32571408, скасувати (виключити) запис про обтяження від 11 червня 2012 року № 12604068 в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як позивач є стороною відповідного виконавчого провадження та ним оскаржується виключно владні, управлінські дії відповідача, який в межах спірних правовідносин діяв як суб`єкт владних повноважень.

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, при примусовому виконанні виконавчого напису Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу від 04 травня 2012 року № 4119 про звернення стягнення на належне ОСОБА_1 нерухоме майно трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявністю заборгованості перед АТ «УкрСиббанк» по кредитному договору № 0 в загальній сумі 263153,74 грн та 3832 грн видатків за вчинення виконавчого напису, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 16 травня 2012 року ВП № 32571408.

30 січня 2015 року державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника).

25 жовтня 2019 року позивач звернувся до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з запитом про надання інформації, а саме: просив надати копію постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 16 травня 2012 року ВП № 32571408, покликаючись на те, що про наявність такої постанови йому стало відомо від Приватного нотаріуса Рівненського міського відділу ОСОБА_2 лише 22 жовтня 2019 року.

Згідно з листом від 21 листопада 2019 року № 105453 відповідач повідомив про відсутність можливості надати копію запитуваної позивачем постанови, оскільки така знищена за закінченням трирічного строку зберігання.

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною виконавчого провадження, в межах якого накладено спірний арешт майна, та ним не оскаржуються жодні рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця. Зазначив, що спір, який виник між сторонами, стосується зняття арешту з нерухомого майна, є приватно-правовим, оскільки заявлені позивачем вимоги спрямовані на захист його цивільного права відновлення майнових прав на нерухоме майно, що йому належить.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з огляду на наступне.

Підстави та порядок закриття провадження в адміністративній справі визначені статтею 238 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. В свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас, колегія суддів наголошує, що при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого суб`єкт публічного права звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі суб`єкта владних повноважень.

При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 815/1121/17.

Слід зазначити, що гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним забезпечується право заставодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави в будь-який момент.

Так, ОСОБА_1 пред`явив даний позов не у зв`язку з протиправними діями відповідача щодо накладення арешту та заборони відчуження належного йому майна, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності після повернення виконавчого документа стягувачу.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Таким чином, спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19).

Враховуючи наведене, зважаючи на суть спірних правовідносин та їхній суб`єктний склад, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у даній адміністративній справі і необхідність захисту прав ОСОБА_1 у порядку цивільного судочинства.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що не відповідають фактичним обставинам справи та закону висновки суду першої інстанції про те, що позивач не є стороною виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на його майно, та помилково застосовано норми частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» щодо наявності підстав для звернення з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту, оскільки ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні № 32571408, а в матеріалах справи відсутні докази, що його право власності на арештоване майно оспорюється. Однак неправильне встановлення обставин справи не призвело до неправильного вирішення спору.

Додатково апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що повернення виконавчого документа стягувачеві не є тотожним поверненню виконавчого документа суду або іншому органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ. Так, у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, однак, дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що не призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою часткового задоволення апеляційної скарги та зміни мотивувальної частини рішення суду.

Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року у справі № 460/3714/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про скасування арешту та заборону відчуження майна, скасування реєстраційного запису змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року у справі № 460/3714/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 01.04.2020