Справа № 280/4164/19
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2020-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 березня 2020 року м. Дніпросправа № 280/4164/19

головуючий суддя І інстанції Бойко О.М.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року в адміністративній справі №280/4164/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у виплаті неотриманої пенсії після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізької області виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 неотриману пенсію після ОСОБА_2 , померлого 19 квітня 2018 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що враховуючи принцип пропорційності між застосуванням заходів та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав позивача, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ефективним способом захисту, який є адекватним наявним обставинам є зобов`язання відповідача виплатити неотриману пенсію після смерті чоловіка.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданим 20 квітня 2018 року Мелітопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізької області, про що в був складений відповідний актовий запис за №216 та копією свідоцтва про укладення шлюбу 1-ЖС НОМЕР_3 , виданим 24 квітня 1982 року Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, про що був зроблений відповідний актовий запис за №26.

На час смерті, померлий був пенсіонером Міністерства внутрішніх справ та знаходився на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізької області і отримував пенсію за вислугою років з 29 травня 2002 року, що підтверджується довідкою Мелітопольського об`єднаного управління ПФУ в Запорізької області №218 від 20 березня 2018 року та копіями пенсійних посвідчень.

28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про виплату недоодержаної пенсії померлого чоловіка (докази отримання заяви відповідачем відсутні).

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про виплату недоодержаної пенсії померлого чоловіка (наявна копія поштового повідомлення про отримання відповідачем звернення).

11 травня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області Кривонос Ірині Іванівні надано відповідь (вих.№921/к-9), відповідно до якої зазначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Оскільки ОСОБА_1 , з відповідною заявою до Головного управління звернулась 08 лютого 2019 року, то підстав для виплати недоотриманої пенсії померлого чоловіка, на теперішній час, немає.

Не погодившись з обґрунтованістю вказаних доводів відповідача, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відмовляючи позивачу у виплаті недоодержаної пенсії, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначаються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року (далі - Закон № 2262).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 61 Закону України № 2262 суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Порядок № 3-1).

Згідно із пунктом 4 Порядку № 3-1, заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що суми недоодержаної пенсії, призначеної на підставі Закону України № 2262, виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Як свідчать встановлені обставини справи, ОСОБА_2 (чоловік позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В свою чергу, відповідно до наявних в матеріалах справи документів, з заявою про виплату неотриманої пенсії після смерті ОСОБА_2 , позивач звернулась до пенсійного органу 08.02.2019 року, згідно листа відповідача від 11.05.2019 року № 921/К-9 та 09.04.2020 року, тобто після спливу шестимісячного строку, передбаченого ч. 3 ст. 61 Закону України № 2262.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що шестимісячний строк, встановлений статтею 61 Закону, є пресічним, разом з тим, в даному випадку необхідно враховувати існування об`єктивних чинників, які вплинули на можливість вчасного звернення позивача до Пенсійного фонду з відповідною заявою, а також те, що у відповідності до вимог пунктів 3, 6, 8 частини другої статті 2 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень має бути прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Як вбачається з наданих позивачем довідок Амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 21.05.2019 року № 32, № 33, № 34, позивач перебувала на амбулаторному лікуванні з 04 червня 2018 року по 20 червня 2018 року, з 05 жовтня 2018 року по 25 жовтня 2018 року та з 10 листопада 2018 року по 10 грудня 2018 року на стаціонарному лікуванні.

Отже, з зазначених обставин справи вбачається, що несвоєчасне звернення позивача до пенсійного органу з заявою про отримання невиплаченої її чоловіку пенсії було обумовлено її незадовільним фізичним та моральним станом і не є тривалим зволіканням після закінчення лікування.

У відповідності до вимог статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства". Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) "спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини". У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, "належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини".

У рішенні від 26.06.2016 по справі "Суханов та Ільченко проти України" (CASEOFSUKHANOVANDILCHENKOv. UKRAINE) заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі "ОСОБА_5 Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Othersv. Greece) заява № 25701/94, п.п. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Отже, з зазначених обставин справи вбачається, що в межах спірних правовідносин відмова відповідача у виплаті неотриманої пенсії після смерті ОСОБА_2 , яка обґрунтована виключно пропуском строку звернення, визначеного статтею 61 Закону України № 2262, є протиправною та прийнятою в порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо необхідності задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується приписами ст. 139 КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року в адміністративній справі №280/4164/19 скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у виплаті неотриманої пенсії після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 квітня 2018р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізької області виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 неотриману пенсію після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 768.40 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1152.60 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко