Справа № 640/6164/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6164/19 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Пилипенко О.Є.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження, суддя Васильченко І.П.) у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Ангола ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 № 50-19 про відмову у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту в України відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що текст винесеного відносно ОСОБА_1 повідомлення № 46 від 04.03.2019 фактично не містить причин відмови у визнанні його біженцем, при цьому зазначене повідомлення лише відтворює текст відповідного абзацу Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як підстави відмови, але не містить жодного посилання конкретних причин відмови відповідно до ч. 13 ст. 10 цього Закону.

Апелянт наголошує, що в своїй заяві про надання статусу біженця ним було зазначено про всі відомі обставини, які заслуговували на увагу та свідчили про порушення його прав у Республіці Ангола, про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, які можуть призвести до смерті. Повідомлені у заяві обставини після їх належного прийняття органами міграційної служби України, мали бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, адже внаслідок побоювань позивач був змушений виїхати з країни в пошуку притулку та рятування свого життя до іншої країни.

31 березня 2020 року від Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2019 залишити без змін.

У відзиві відповідач вказує, що у заяві позивач зазначив, що причиною, через яку він не може повернутись в країну походження є його підтримка протягом 1991-1993 років політичної партії УНІТА (Національний союз за повну незалежність Анголи), однак, територіальним органом ДМС України при дослідженні питання щодо зазнання представниками та членами партії УНІТА в Анголі дискримінації, погроз, переслідувань збоку партії МПЛА (Народний рух за визволення Анголи), встановлено, що на теперішній час партія УНІТА представлена в Національній асамблеї Анголи 27% місць, що складає 51 місце із 220, що свідчить про те, що представники та члени партії УНІТА в Анголі не зазнають жодних погроз, переслідувань, дискримінації збоку правлячої партії МПЛА і у складі Національної асамблеї Анголи займають 5 частку від загального складу. Разом з цим, при зверненні позивача із заявою вперше, останнім зазначено, що він не був членом цієї партії.

Також, 31 березня 2020 року від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2019 залишити без змін.

У відзиві відповідач вказує, що зазначена позивачем інформація (щодо можливих причин його визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не мас реального підґрунтя про небезпеку для нього стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , громадянин Республіки Ангола, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Уіге, неодружений, освіта - середня спеціальна, віросповідання - християнин-католик, національність - баконго.

Залишивши країну походження у 1994 році переїхав в Росію. В подальшому позивач нелегально прибув до України.

Вперше позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця 06.11.2002, за наслідками розгляду якої прийнято рішення про відмову у прийнятті заяви.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції від 20.03.2003 №149/129 скаргу громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 на рішення управління у справах національностей та міграції КМДА про відмову в прийнятті заяви про надання статусу біженця відхилено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2003 скаргу заявника задоволено, рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 20.03.2003 №149/129 визнано неправомірним, останнього зобов`язано прийняти скаргу заявника від 05.11.2002 та розглянути по суті.

Наказом начальника управління у справах національностей та міграції КМДА від 29.06.2004 № 804 заяву про надання статусу біженця громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 взято до розгляду.

В результаті розгляду заяви про надання статусу біженця, Державним комітетом України у справах національностей та міграції прийнято рішення від 29.12.2004 №677 про відмову у наданні статусу біженця.

23.07.2018 громадянин Республіки Ангола ОСОБА_2 звернувся вдруге до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 09.08.2018 №260/2 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 » визначено приступити до оформлення документів громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 10.10.2018 №349 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 до 10.11.2018.

За результатами вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підсумовуючи висновок Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені підпунктом 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового заходу», відсутні, на підставі чого Державною міграційною службою України прийнято рішення від 25.02.2019 №50-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до повідомлення від 04.03.2019 №46 Республіки Ангола ОСОБА_1 відмовлено у визначенні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення., при цьому, зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частин 1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 45, 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до пункту п`ятого статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами та доповненнями), при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, з огляду на наступне, оскільки заява позивача зазначеним вище критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що причиною, через яку останній не може повернутись в країну походження є його підтримка протягом 1991-1993 років політичної партії УНІТА (Національний союз за повну незалежність Анголи).

При дослідженні Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області питання щодо зазнання представниками та членами партії УНІТА в Анголі дискримінації, погроз, переслідувань збоку партії МПЛА (Народний рух за визволення Анголи), встановлено, що на теперішній час партія УНІТА представлена в Національній асамблеї Анголи 27 % місць, що складає 51 місце із 220, що свідчить що представники та члени партії УНІТА в Анголі не зазнають жодних погроз, переслідувань, дискримінації збоку правлячої партії МПЛА і у складі Національної асамблеї Анголи займають 5 частку від загального складу.

Разом з цим, при зверненні позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше, останнім зазначено, що він не був членом цієї партії.

Коли позивач звертався вдруге до відповідача з відповідною заявою, він зазначив, що він та його брат підтримували партію УНІТА, та позивач співчував їй, оскільки йому ця партія подобалась, а в подальшому на співбесіді позивач зазначив, що був членом партії, агітував за неї та розповсюджував листівки (приблизно 1 рік), мав посвідчення члена партії, яке залишив на батьківщині.

З наведеного вбачається, що позивач наводить суперечливі свідчення, а стосовно деталей діяльності партії надає загальну інформацію.

Таким чином, зважаючи на вищенаведене у сукупності, враховуючи суперечності в свідченнях позивача, колегія суддів приходить висновку, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

При цьому, зазначена у позовній заяві та апеляційній скарзі інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 №50-19 про відмову у визнанні громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, тобто, таким, що прийняте у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що відповідачами, в даному випадку, виконано.

З огляду на вказане аргументи апелянта не заслуговують уваги, оскільки зазначена у апеляційній скарзі інформація щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для апелянта стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині, доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції і не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом повно з`ясовано обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.Є. Пилипенко

О.О. Беспалов