Справа № 260/1572/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1572/19 пров. № А/857/2144/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Большакової О.О., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року (суддя - Рейті С.І., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» в листопаді 2019 року звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, у якому просило: визнати протиправними дії Виноградівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо ненадання інформації про зареєстрованих фізичних осіб у належних Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на праві власності будинках за адресами: Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Гагаріна, будинок №1, Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Пушкіна, будинок № 49, Закарпатська область, Виноградівський район, місто Виноградів, вулиця Станційна, будинок №55б, квартира №1; зобов'язати Виноградівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області надати Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» інформацію про зареєстрованих фізичних осіб у належних Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на праві власності будинках за вищевказаними адресами. В обґрунтування позовних вимог вказує, що у власності ПАТ «Дельта Банк» знаходяться об'єкти нерухомості, а саме житлові будинки за адресами Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Гагаріна, будинок №1, Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Пушкіна, будинок №49, Закарпатська область, Виноградівський район, місто Виноградів, вулиця Станційна, будинок №55б, квартира №1, що підтверджується довідками про Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. При цьому, позивач діє в статусі неплатоспроможного банку та перебуває у процедурі ліквідації та здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон №4452-VI), який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків. Відтак, на виконання функцій з ліквідації банку, з метою подальшого продажу належного на праві власності майна, позивач звернувся із запитом до Виноградівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо отримання відомостей про осіб, зареєстрованих за вказаними вище адресами. Проте, Виноградівським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області позивачу відмовлено у наданні запитуваної інформації з покликанням на положення Законів України «Про інформацію» (далі - Закон №2657-XII), «Про захист персональних даних» (далі - Закон №2297-VI), за змістом яких адреса фізичної особи належить до конфіденційної інформації, яка може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов. Позивач не погоджується з такою позицією відповідача та наголошує, що однією з обов'язкових вимог для оформлення договору купівлі-продажу об'єктів нерухомості є надання продавцем довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/квартирі/будинку фізичних осіб, відтак, він, як власник житлових будинків, має право та зобов'язаний отримати таку інформацію в органах місцевого самоврядування, або у разі відсутності у них такої інформації, в органах державної міграційної служби. Відтак вважає, що згода фізичних осіб для отримання такої інформації власником житлового приміщення не потрібна, з огляду на положення Конституції України, згідно яких кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року у справі №260/1572/19 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що у власності ПАТ «Дельта Банк» знаходяться наступні об'єкти житлової нерухомості: житлового будинку за адресою Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Гагаріна, будинок №1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 212; житловий будинок за адресою Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Пушкіна, будинок №49, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 212; двокімнатна квартира за адресою Закарпатська область, Виноградівський район, місто Виноградів, вулиця Станційна, будинок 55 б, квартира 1, реєстраційний номер нерухомого майна 212.

Вказана інформація підтверджується довідками про Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомості від 20.09.2019 №№181857536, 181856619 та 181855699 відповідно, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Станом на дату звернення до суду з даним адміністративним з позовом, ПАТ «Дельта Банк» діє у статусі неплатоспроможного банку та перебуває у процедурі ліквідації на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк», від 20.02.2017 №619, від 04.04.2019 №772 щодо продовження строків здійснення процедури ліквідації, яка здійснюється у відповідності з положеннями Закону№4452-VI, який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків.

На адвокатський запит представника позивача від 09.09.2019 №02.2/334/19, Виноградівська міська рада листом від 16.09.2019 №02-21/1333 рекомендувала звернутись до Виноградівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, який здійснював облік реєстрації місця проживання до 04.04.2016 з метою отримання відомостей про осіб, зареєстрованих за відповідними рішеннями.

Представник позивача звернувся до Виноградівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із адвокатськими запитами від 24.09.2019, у яких просив в рамках процедури реалізації майна неплатоспроможного банку, що здійснюється у відповідності з вимогами Закону №4452-VI, надати інформацію про осіб, зареєстрованих за адресами: Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Гагаріна, будинок №1, Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Пушкіна, будинок №49, Закарпатська область, Виноградівський район, місто Виноградів, вулиця Станційна, будинок №55 б, квартира №1.

На вказані адвокатські запити Виноградівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області надав відповіді, у яких зазначив, що адреса фізичної особи належить до конфіденційної інформації, яка може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом, з огляду на що надати запитувану інформацію немає можливості. Зазначено, що отримання такої інформації третьою особою можливе за рішенням суду, або за наявності згоди особи про поширення та обробку її персональних даних.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач позбавлений можливості надати запитувану інформацію та документи, оскільки така інформація про особу належить до конфіденційної та поширюється розпорядником інформації за наявності особистої згоди особи або належним чином її засвідченої копії.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, вважає їх помилковими та такими, що не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов'язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначений у Законі України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 цього ж Закону визначено, що суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

За правилами статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; 6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Статтею 22 Закону №2939-VI передбачено право розпорядника інформації відмовити в задоволенні запиту, якщо: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону).

Тобто, законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на отримання публічної інформації.

Відмовивши позивачу у наданні запитуваної інформації відповідач послався на те, що запитувані документи, а саме довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресами містять персональні дані, поширення яких без дозволу суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом.

Відповідно до статей 20, 21 Закону №2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Статтею 11 Закону №2657-XII зокрема визначено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Даною нормою Закону передбачено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону №2939-VI розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Питання поширення персональних даних врегульовані статтею 14 Закону України «Про захист персональних даних» (далі - Закон №2297-VI), частинами першою та другою якої встановлено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані.

Відповідно до статті 16 Закону №2297-VI порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб'єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім даних, які отримує Міністерство фінансів України від інших органів під час здійснення повноважень з контролю за дотриманням бюджетного законодавства в частині моніторингу пенсій, допомог, пільг, субсидій, інших соціальних виплат.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на імперативні положення частини четвертої статті 13 та частини четвертої статті 41 Конституції України, якими проголошено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із статтями 316, 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майн причому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями статей 318, 319 ЦК України передбачено, що юридичні особи, поряд з іншими учасниками цивільних правовідносин, є суб'єктами права власності, які у свою чергу є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Звертаючись до суду з даними позовом ПАТ «Дельта Банк» зазначило, що останньому на праві власності належить житлова нерухомість, яка розташована за адресами Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Гагаріна, будинок №1, Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Пушкіна, будинок №49, Закарпатська область, Виноградівський район, місто Виноградів, вулиця Станційна, будинок №55б, квартира №1, що підтверджується довідками про Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 20.09.2019 №№181857536, 181856619 та 181855699 відповідно, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Станом на дату звернення з позовом до суду, позивач перебуває у процедурі ліквідації, яка проводиться у відповідності з положеннями Закону №4452-VI, який є спеціальним законодавчим актом в умовах роботи неплатоспроможних банків.

На підставі вказаного Закону все майно неплатоспроможного банку під час процесу ліквідації підлягає реалізації (продажу) на прилюдних торгах, а кошти одержані в результаті реалізації (продажу) майна спрямовуються на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до пункту 1.8 глави 2 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20595) при посвідченні правочину щодо відчуження нерухомого майна відчужувач цього майна подає заяву про наявність/відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування цим майном. З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним нерухомим майном нотаріус має право додатково витребовувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення такого правочину.

Позивач наголошує, що з моменту набуття у власність вказаних об'єктів нерухомого майна на підставі судових рішень, які набули законної сили (про що прямо зазначено у згаданих вище інформаційні довідках), ПАТ «Дельта Банк», як повноправний власник майна, не реєстрував та не надавав згоди на реєстрацію будь-яких осіб у належних йому на праві власності будинках та квартирі.

Проте, у зв'язку з необхідністю підтвердження інформації про відсутність будь-яких зареєстрованих осіб у належних позивачу об'єктах нерухомого житлового майна під час його подальшого продажу та оформлення відповідних цивільно-правових угод, ПАТ «Дельта Банк та приватний нотаріус вимушені були звернутися із вказаними вище запитами до відповідача та інших осіб, у розпорядженні яких могла знаходитись вказана інформація, мета яких, насамперед полягала в отриманні інформації про коло осіб, які протиправно (без згоди власника) могли бути зареєстровані у вказаних об'єктах, що у свою чергу позбавляло б позивача, як власника, на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном.

Згідно з положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» з 04.04.2016 здійснення реєстрації /зняття з реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб в Україні, формування та ведення реєстру територіальної громади, видачу довідок про реєстрацію місця проживання особи, тощо віднесено до компетенції органу реєстрації - виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно пункту 3 Перехідних положень цього Закону, до 04.04.2016 житлово-експлуатаційні організації, інші підприємства, установи та організації, що забезпечували або забезпечують ведення картотек з питань реєстрації фізичних осіб, передають їх відповідним виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

До 04.04.2016 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, передає відповідним виконавчим органам сільських, селищних, міських рад картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, наявні в його територіальних органах.

Передача картотек з питань реєстрації фізичних осіб здійснюється одночасно з передачею у комунальну власність обладнання для зберігання та обробки зазначених картотек, якщо воно перебуває у державній власності.

Згідно пункту 4 Перехідних положень, орган реєстрації місця проживання визначає можливість здійснення ним реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання за допомогою засобів Єдиного державного демографічного реєстру з урахуванням організаційного та технічного забезпечення його реалізації.

Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність відмови відповідача з посиланням на положення Закону №2657-XII, що адреса фізичної особи належить до конфіденційної інформації, яка може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також у інших випадках, визначених законом та з покликанням на положення Закону №2297-VI згідно яких поширення та доступ до персональних даних фізичних осіб дозволяється за згодою фізичних осіб.

На переконання суду апеляційної інстанції, застосування вказаних матеріальних норм до спірних правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, з урахуванням зазначених вище дійсних обставин справи, є не зовсім неправильним.

Так, частиною другою статті 11 Закону №2657-XII визначено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

В даному випадку, у відповідності до вимог оформлення угод купівлі-продажу об'єктів нерухомості однією з вимог є надання продавцем довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/квартирі/будинку фізичних осіб.

Колегія суддів вважає, що позивач є власником житлових приміщень і в силу вимог закону він має право і зобов'язаний отримати у органах місцевого самоврядування, або якщо у них відсутня така інформація в органах Державної міграційної служби України, довідку/інформацію про зареєстрованих у належному йому житловому приміщенні фізичних осіб з метою реалізації свого права на розпорядження належним йому на праві власності майном.

І в такому випадку, хоч інформація про адресу фізичних осіб є конфіденційною інформацією, але згода цих осіб для отримання такої інформації власником житлового приміщення не потрібна.

Крім того, згідно із частиною другою статті 21 Закону №2657-XII конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

На переконання апеляційного суду, у розглядуваній ситуації якраз і має місце цей інший випадок, коли власник приміщення має право на отримання інформації про зареєстрованих фізичних осіб у належному йому приміщенні без його згоди.

Колегія суддів повторно наголошує, що у відповідності з імперативними положеннями статей 13, 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР проголошено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого права інакше як в інтересах держави і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Отже, ненадання відповідачем інформації про зареєстрованих у належних позивачу на праві власності приміщеннях фізичних осіб є протиправною.

Як відомо, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського Суду з Прав Людини на підставі положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини другої статті 6 КАС України є джерелом права та повинні застосовуватись як під час адміністративного судочинства

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.11.2011 «Рисовський проти України» зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що відповідач як державний орган, суб'єкт владних повноважень, повинен нести ризик власної неправомірної дії та зобов'язаний виправити допущене ним порушення.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію відповідача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд обмежуючись посиланням на правомірність дій відповідача з посиланням на положення Законів №2657-XII та №2297-VI, не додержав вимог частини другої статті 5 КАС України, якою передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги позивача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову з наведених вище підстав.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Визнати протиправними дії Виноградівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо ненадання інформації про зареєстрованих фізичних осіб у належних Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на праві власності об'єктах нерухомості за адресами: Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Гагаріна, будинок №1, Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Пушкіна, будинок №49, Закарпатська область, Виноградівський район, місто Виноградів, вулиця Станційна, будинок №55 б, квартира №1.

Зобов'язати Виноградівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області надати Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» інформацію про зареєстрованих фізичних осіб у належних Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на праві власності об'єктах нерухомості за адресами: Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Гагаріна, будинок №1, Закарпатська область, Виноградівський район, село Пушкіно, вулиця Пушкіна, будинок №49, Закарпатська область, Виноградівський район, місто Виноградів, вулиця Станційна, будинок №55 б, квартира №1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 02 квітня 2020 року.