Справа № 300/109/20
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2020-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" квітня 2020 р. справа № 300/109/20
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Кафарський В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про визнання протиправними дій та зобов`язання до їх вчинення, -
21.01.2020 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач )про визнання протиправною відмови відповідача щодо направлення документів позивача на Комісію Міністерства оборони України для надання статусу «учасника бойових дій» та зобов`язання відповідача направити документи позивача на Комісію Міністерства оборони України для надання статусу «учасника бойових дій».
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 в період з 1988 по 1989 роки проходив військову службу на посаді «механіка водія БМП-1» військової частини № НОМЕР_2 . Згідно архівної довідки, виданої Міністерством оброни Російської Федерації №22/3196 від 30.10.2019, постійне місце дислокації військової частини № НОМЕР_2 знаходилось в м. Степанокерт, Нагірно-Карабаського автономного округу Азербайджанської PCP. На протязі 1988 року особовий склад механізованого полку військової частини № НОМЕР_2 притягувався для підтримання громадського порядку в зв`язку з подіями в Нагірно-Карабаському автономному округу Азербайджанської PCP та в грудні 1988 року полк був розгорнутий по штату військового стану. З січня по серпень 1989 року полк ніс комендантську службу в Нагірно-Карабаській автономній області і в інших районах Азербайджанської PCP із завдання про недопущення масових сутичок вірмен і азербайджанців. Позивач також вказав, що звертався до відповідача щодо направлення документів на комісію Міністерства оброни України з питань визначення учасників бойових дій для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій. Однак, 29.10.2019 Івано-Франківським обласним військовим комісаріатом листом №12/1398 позивачу було відмовлено в направленні моїх документів на Комісію Міністерства оборони України для надання статусу «учасника бойових дій».
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Івано-Франківський обласний військовий комісаріат скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 17.02.2020. Згідно змісту відзиву від 12.02.2020 за №1/52 слідує, що представник відповідача також заперечує проти задоволення позову та вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 за №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, їх соціального захисту» затверджено перелік держав, і періодів бойових дій на їх території. В даному переліку не зазначено Вірмено-Азербайджанський конфлікт в Нагірно-Карабахській автономній області Азербайджанської СРСР. Виходячи з вищевикладеного, Івано-Франківський обласний військовий комісаріат не має законних підстав для направлення документів позивача на Комісію Міністерства оборони України для надання статусу «учасника бойових дій» та, як наслідок, вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необгрунтованими, а тому просить у задоволенні позову відмовити (а.с. 23-24).
Від позивача на адресу суду 19.02.2020 надійшла відповідь на відзив від 17.02.2020, в якій ОСОБА_1 зазначає, що загальновідомими фактами, які не потребують доказування, є те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу СРСР і створення на їх території незалежних держав, а саме в період з 1988 по 1991 роки в СРСР, зокрема в середньоазійських республіках, виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували завдання, метою яких були захист мирного населення і приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу PCP і партійної ідеології, що панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась, що не дає можливості встановити виключно з офіційних документів, чи мало місце зазначене спеціальне завдання, на виконання якого був направлений позивач. Таким чином, посилаючись на норми і принципи міжнародного права,Конституції України та положення Постанови КМУ №63 від 08.02.1994, позивач просить наведені відповідачем у відзиві заперечення відхилити, а позовні вимоги задовольнити (а.с. 27-28).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 в період з 1988 по 1989 роки проходив військову службу на посаді «механіка водія БМП-1» військової частини № НОМЕР_2 .
Згідно архівної довідки №22/3196 від 30.10.2019, виданої Міністерством оброни Російської Федерації, постійне місце дислокації військової частини № НОМЕР_2 знаходилось в м. Степанокерт, Нагірно-Карабаського автономного округу Азербайджанської PCP. На протязі 1988 року особовий склад механізованого полку військової частини № НОМЕР_2 притягувався для підтримання громадського порядку в зв`язку з подіями в Нагірно-Карабаському автономному округу Азербайджанської PCP та в грудні 1988 року полк був розгорнутий по штату військового стану. З січня по серпень 1989 року полк ніс комендантську службу в Нагірно-Карабаській автономній області і в інших районах Азербайджанської PCP із завдання про недопущення масових сутичок вірмен і азербайджанців (а.с. 8).
Вважаючи себе особою, яка має право на отримання статусу учасника бойових дій, позивач звернувся до відповідача щодо направлення документів на комісію Міністерства оброни України з питань визначення учасників бойових дій для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
29.10.2019 Івано-Франківський обласний військовий комісаріат листом №12/1398 повідомив позивача, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 за №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, їх соціального захисту» затверджено перелік держав, і періодів бойових дій на їх території. В Переліку не зазначено Вірмено-Азербайджанський конфлікт в Нагірно-Карабахській автономній області Азербайджанської СРСР. Отже, підстав для направлення документів на Комісію Міністерства оборони України для надання статусу «учасника бойових дій» не вбачається (а.с. 9).
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до в суд із вказаним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Відповідно до вимог статті 5 Закону №3551-XII, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2 статті 6 Закону №3551-XII,учасниками бойових дій на території інших країн є військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.
Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 за №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участь військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовці Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року, проте території та періоди на якій посилався позивач до вказаного переліку не включені.
Крім того, положення примітки 6 до вищезазначеного Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій після грудня 1979 року поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього СРСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. Відсутність вищезазначених обставин виключає можливість визнання учасниками бойових дій після грудня 1979 року осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР (у тому числі Азербайджанської РСР).
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач брав безпосередню участь у бойових операціях по захисту Батьківщини на території в Азербайджанській PCP, зокрема, позивачем не було надано довідку 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про його особисту участь у бойових діях.
Окрім цього, суд зазначає, що в 1988-1989 роках наявність обставин участі особи в бойових операціях по захисту Батьківщини (СРСР) може мати місце виключно у збройних конфліктах СРСР з іноземними державами, тоді як на території Азербайджанської PCP як складової республіки однієї держави відбувалися масові заворушення при внутрішніх міжетнічних збройних конфліктах.
Таким чином, суд керуючись в тому числі практикою Верховного Суду України, встановив, що у позивача відсутні підстави для визнання його учасником бойових дій.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що відповідач діяв правомірно, у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
Враховуючи вимоги статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем, відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Івано-Франківського обласного військового комісаріату ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання до їх вчинення відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.