Справа № 0440/5783/18
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2020 року Справа № 0440/5783/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Кучми К.С.
при секретарі судового засідання - Чорній М.В.
представника позивача Темченка С.Л.
представника відповідача - 1 Яценко Ю.М.
представника відповідача - 2 Кравченка М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення та компенсації моральної шкоди, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- скасувати наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 109 від 19.06.2017 р. в частині звільнення позивача капітана, командира взводу технічного забезпечення механізованого батальйону 93 окремої механізованої бригади з військової служби;
- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 28.07.2017 р. № 27 в частині виключення позивача (в тексті наказу зроблено технічну помилку, замість по батькові « ОСОБА_2 », зазначено - « ОСОБА_3 »), капітана - командира взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону із списків особового складу частини і усіх видів забезпечення та направлення його для постановки на військовий облік до Новомосковського ОМВК Дніпропетровської області;
- поновити позивача на посаді - капітана, командира взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 ;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 p. - по 31.12.2019 р. у розмірі 283 535,25 грн.;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на його користь у відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідачів на його користь судові витрати по справі, пов`язані із проведенням судово-економічної експертизи у розмірі 16 956 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 80 782,40 грн. /а.с.74-77 том ІІІ/.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та зазначив, що згідно з довідкою про нараховане та отримане грошове забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р. включно, оклад за військове звання та посадовий оклад позивача постійно змінювався, він ніколи не отримував ані розрахункових листків, ані пояснень стосовно того, з яких міркувань виходив відповідач при нарахуванні окладів, а за квітень та травень місяці 2015 року взагалі не нараховувались основні види грошового забезпечення (оклад за військове звання та посадовий оклад). В матеріалах справи відсутні штатні розписи відповідача за 2014 - 2017 роки, на підставі яких можливо визначити (розрахувати) оклад за військове звання та посадовий оклад позивача. Крім того, окрім тривалого лікування та значних витрат, пов`язаних із лікуванням, позивач був змушений страждати морально внаслідок бездушного відношення до себе з боку посадових осіб відповідача, який несвоєчасно та не в повному обсязі виплачував йому грошове забезпечення.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнав та зазначив, що у зв`язку із мобілізаційним призначенням, 02.04.2014 року капітана ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Тож позивач був військовослужбовцем призваним під час мобілізації відповідно до Указу президента України, та не є військовослужбовцем за контрактом. 15.01.2015 року під час проходження військової служби в районні проведення антитерористичної операції (нині Операція об`єднаних сил) отримав поранення, тож фактично з цього часу припинив проходження військової служби, оскільки позивач постійно знаходився на лікуванні у медичних закладах. На адресу ВЧ НОМЕР_1 військовою електронною поштою надійшов наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №109 про звільнення ОСОБА_1 у відставку, за станом здоров`я. У зв`язку із тим, що за станом здоров`я позивач не мав змоги прибути до ВЧ НОМЕР_1 для оформлення документів на звільнення та виключення із списків особового складу частини, до відділення персоналу військової частини прибула його дружина ОСОБА_4 , яка й написала заяву про звільнення її чоловіка за станом здоров`я надавши довідку ВЛК.
Щодо грошового забезпечення представник відповідача-1 зазначив, що всі необхідні виплати були нараховані позивачу на його особистий рахунок або ж під особистий підпис, через касу фінансово-економічної служби військової частини, які й отримувала дружина позивача. Всі виплати належного грошового забезпечення позивача за період з січня 2015 року по 28 липня 2017 року проводились через касу ВЧ НОМЕР_1 . Отримувала кошти дружина позивача, що підтверджується її особистими підписами в роздавальних відомостях на виплату грошового забезпечення. Виплата проводилась в присутності позивача, який був не в змозі самостійно отримувати кошти, або підписувати дані відомості. Грошове забезпечення позивачу було виплачено в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи. Щодо питання підвищення грошового забезпечення, вказаного в уточненій позовній заяві, за період з 2014 р. по 2017 р., вказане підвищення відбулось з січня 2016 року в розрізі щомісячної премії (що відноситься до додаткових видів грошового забезпечення), а саме у 2014 та 2015 роках щомісячна премія осіб офіцерського складу становила 90%, з 01 січня 2016 року щомісячна премія осіб офіцерського складу зросла до 450%. Всі інші види (складові) грошового забезпечення залишились без змін. За період проходження служби у ВЧ НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ) позивач займав дві посади - заступник командира роти (посадовий оклад - 999 грн. по жовтень 2014 року) та командир взводу (посадовий оклад - 830 грн. з жовтня 2014 року). За таких обставин, спірні накази від 19.06.2017 року №109, від 28.07.2017 року №27 є цілком вірними, а тому не підлягає стягненню й грошове забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р. у розмірі 59 809,52 грн.; грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 p. - по 31.12.2019 р. у розмірі 283 535,25 грн.; та компенсація моральної шкоди у розмірі 250 000 грн.; і судові витрати по справі. За таких обставин, представник відповідача-1 просив суд у задоволенні позову відмовити.
Представник відповідача-2 в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги також не визнала та зазначила, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивача з січня 2015 року проводилось відповідно до розділу X Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 р. №260, п.10.1, а саме: особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з військової частини (крім випадків, коли законодавством України передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні), виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали. Грошове забезпечення в даному випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення). Грошове забезпечення військовослужбовцям, зазначеним у пункті 10.1 цієї Інструкції, після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні й у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою виплачується, якщо таке перебування передбачене законодавством та продовжене рішенням командира з`єднання, керівника органу військового управління вищого рівня на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії). За таких обставин, спірні накази від 19.06.2017 року №109, від 28.07.2017 року №27 є цілком вірними, а тому не підлягає стягненню й грошове забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р., грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 p. - по 31.12.2019 р. та компенсація моральної шкоди у розмірі 250 000 грн., а також судові витрати по справі. Представник відповідача-1 просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Протокольною ухвалою суду від 17.03.2020 року було відмовлено позивачу в прийнятті до розгляду його заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст.47 КАС України, дана заява може бути подана тільки до закінчення підготовчого засідання, чим позивач двічі й скористався подавши відповідні заяви, а не під час судового розгляду, як ним було зроблено втрете. (а.с.165-169, том ІІІ).
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши свідчення свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що капітан ОСОБА_1 , згідно з Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014, призваний по частковій мобілізації 02.04.2014 року Новомосковсько-Магдалинівським ОМВК для проходження військової служби у Військову частину НОМЕР_1 (в подальшому Військова частина польова пошта НОМЕР_3 ).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.04.2014 року № 71 позивач був зарахований до списків особового складу частини та призначений на посаду заступника командира ремонтної роти.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 17.10.2014 року № 46 позивач призначений на посаду командира взводу технічного забезпечення механізованого батальйону.
В період з 22.10.2014 року по 27.05.2015 року позивач приймав участь в антитерористичній операції на території Луганської та Донецької областей.
15.01.2015 року позивач отримав поранення.
Першу медичну допомогу позивач отримав в Селидівській центральній міській лікарні. У період з 15.01.2015 р. по 26.02.2015 р. проходив лікування в Дніпропетровській обласній клінічній лікарні ім.Мечникова. У період з 26.02.2015 р. по 30.03.2015 р. проходив лікування в Дніпропетровському військовому госпіталі, Військова частина НОМЕР_4 , м.Дніпропетровськ. У період з 14.04.2015 р. по 18.05.2015 р. проходив лікування у Військовій частині НОМЕР_5 , смт.Черкаське. У період з 06.05.2015 р. по 18.05.2015 р. позивач знаходився на санаторно-курортному лікуванні в санаторії «Новомосковський».
Під час проходження лікування у ВЧ НОМЕР_5 військово-лікарською комісією (далі - ВЛК) Військової частини НОМЕР_5 позивачу виписане свідоцтво про хворобу від 23.04.2015 року № 445 з висновком ВЛК «На підставі статті 75-а, графи III Розкладу хвороб - непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів».
Свідоцтво про хворобу від 23.04.2015 року № 445 було направлене на розгляд головної військово-лікарської комісії (далі - ГВЛК). Постановою ГВЛК Південного регіону від 07.05.2015 року № 1045, висновок ВЛК військової частини НОМЕР_5 був затверджений.
Наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 27.05.2015 року № 127, капітан ОСОБА_1 був зарахований на забезпечення з 28.05.2015 року.
У період з 21.05.2015 р. по 15.06.2015 р. позивач проходив лікування в Дніпропетровській міській лікарні № 5.
Після лікування в Дніпропетровській міській лікарні № 5 при Військовій частині НОМЕР_5 17.06.2015 року проведено медичний огляд капітана ОСОБА_1 . ВЛК військової частини НОМЕР_5 .
У період з 06.08.2015 р. по 28.08.2015 р. позивач проходив лікування в Дніпропетровській міській лікарні № 5.
Наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 29.09.2015 року № 229 капітан ОСОБА_1 на підставі виписних епікризів вважається таким, що знаходився в цей період на стаціонарному лікуванні.
У період з 30.09.2015 р. по 05.10.2015 р. позивач проходив лікування в Новомосковській центральній районній лікарні.
20.10.2015 року капітан ОСОБА_1 пройшов огляд в Дніпропетровській обласній МСЕК № 5, яка встановила позивачу першу інвалідність, підгрупу А з 18.09.2015 року, причина інвалідності поранення пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.
У період з 20.10.2015 р. по 09.11.2015 р. та з 31.03.2016 р. по 18.04.2016 р. позивач проходив лікування у Дніпропетровському обласному шпиталі ветеранів війни. У період з 01.09.2016 р. по 07.11.2016 р. проходив лікування у Військово-медичному центрі Західного регіону, м.Львів. Після лікування у Військово-медичному центрі Західного регіону з 07.11.2016 року позивач знаходився за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на 18.05.2017 року капітан ОСОБА_1 вважався таким, що проходить військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 06.05.2017 року №487 було призначено службове розслідування за фактом несвоєчасного виключення зі списків особового складу Військової частини польова пошта НОМЕР_3 командира взводу технічного забезпечення механізованого батальйону капітана ОСОБА_1 .
Наказом командувача військово-оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 19.06.2017 року №109 капітана ОСОБА_1 , командира взводу технічного забезпечення механізованого батальйону 93 окремої механізованої бригади було звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я).
Наказом Міністерства оборони України від 28.07.2017 року №27 капітана ОСОБА_1 , (в тексті наказу зроблено технічну помилку, замість по батькові « ОСОБА_2 », зазначено - « ОСОБА_3 »), колишнього командира взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 19 червня 2017 року №109 у відставку за частиною восьмою пунктом «б» відповідно до ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04 квітня 2006 року №3597-ІV, з 28 липня 2017 року виключено із списків особового складу частини і усіх видів забезпечення і направлено для постановки на військовий облік до Новомосковського ОМВК Дніпропетровської області.
Відповідно до листа Військової частини НОМЕР_2 від 19.01.2018 року №1314/19/101 повідомлено, що з урахуванням обов`язкових утримань (1,5% військовий збір) в термін до 20.01.2018 року буде виплачено 60 130,70 грн.
Наказом Міністерства оборони України від 03.06.2019 року №318 було внесено зміни до п.25 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.07.2017 року №27 та викладено в наступній редакції: «Капітана ОСОБА_1 , колишнього командира взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 19 червня 2017 року № 109 у відставку за частиною восьмою пунктом «б» відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04 квітня 2006 року № 3597-ІV (за станом здоров`я), з 28 липня 2017 року виключити із списків особового складу частини і усіх видів забезпечення і направити для постановки на військовий облік до Новомосковського ОМВК Дніпропетровської області. Основну щорічну відпустку за 2017 рік не використав. Виплатити грошову компенсацію за 35 діб невикористаної основної щорічної відпустки за 2017 рік, пропорційно прослуженому часу. Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік в розмірі встановленого місячного грошового забезпечення. Виплатити матеріальну допомогу за 2017 рік, для вирішення соціально-побутових питань. Виплатити грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний прослужений рік - 3 роки. Житлом при військовій частині НОМЕР_1 не забезпечений».
Правомірність наказів від 19.06.2017 року №109 та від 28.07.2017 року №27, а також дій щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р. і як наслідок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсації завданої моральної шкоди, є предметом позову, який передано на розгляд суду.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», який визначає правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом частини 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (ч.3 ст.2 вказаного Закону).
Частиною 4 згаданої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п.п.«б» ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
У той же час, порядок звільнення військовослужбовця за станом здоров`я визначений пунктом 240 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі - Положення).
Так, згідно з п.240 Положення військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я.
Рішення про подальше проходження військової служби військовослужбовцями, які визнані обмежено придатними до проходження військової служби в мирний час, приймає посадова особа, до чиєї номенклатури призначення належить посада, яку займає військовослужбовець на підставі відповідних клопотань.

Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Абзацом 2 підпункту 22.12 «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402, передбачено, що постанова ВЛК про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби чинна протягом 12 місяців з моменту проведення медичного огляду. Постанови ВЛК щодо військовослужбовців, які визнані непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатними до військової служби у мирний час, обмежено придатними у воєнний час, повинні бути реалізовані негайно.

Якщо постанова ВЛК не реалізована та в стані здоров`я оглянутого, незалежно від терміну, за його заявою або висновками лікарів військових (цивільних) лікувальних закладів виникли зміни, то проводиться повторний медичний огляд.

Але, відповідно до свідоцтва про хворобу №445 від 23.04.2015 року позивач 15.01.2015 року отримав важке вогнепальне проникаюче черепно-мозкове поранення. Відповідно до постанови ВЛК про придатність до військової служби, на підставі статті 75-а, графи ІІІ Наказу МОУ №402 від 2008 року та додатку до наказу МОУ №466 від 2011 р. непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів.

Проте, відповідно до акту проведення службового розслідування від 22.05.2017 р. встановлено, що у період з 28.08.2015 р. по 29.09.2015 р., під час оформлення документів для проходження капітаном ОСОБА_1 . МСЕК, свідоцтво про хворобу від 23.04.2015 року № 445 з висновком ГВЛК від 07.05.2015 року було надане знаходилось у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , підстави для порушення питання щодо звільнення капітана ОСОБА_1 за станом здоров`я та підготовки клопотання про скасування наказу Командувача Сухопутних від 19.03.2015 року № 253 були в наявності, але з боку начальника медичної служби, начальника відділення персоналу, начальника штабу військової частини польова пошта НОМЕР_3 , дій щодо організації та оформлення документів на звільнення капітана ОСОБА_1 за висновком ГВЛК здійснено не було. Таким чином, посадовими особами військової частини польова пошта НОМЕР_3 своїми діями (бездіяльністю) допущені суттєві недоліки в органі обліку особового складу та виконання своїх службових обов`язків в час порядку звільнення військовослужбовців з військової служби.

В подальшому начальником відділення персоналу майором ОСОБА_5 були зроблені дії щодо організації та оформлення документів на звільнення капітана ОСОБА_1 за висновком ГВЛК.

Судом встановлено, що за результатами проведеного службового розслідування було притягнуто до дисциплінарної відповідальності винних осіб та встановлено факт того, що згідно з наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.03.2015 р. №253 капітан ОСОБА_1 у березні 2015 року повинен бути звільненим з військової служби у запас.

Таким чином, враховуючи стан здоров`я позивача не сумісний з проходженням військової служби відповідачем було винесено спірні накази № 109 від 19.06.2017 р. та № 27 від 28.07.2017 р.

Так, в матеріалах справи наявні медичні довідки та виписки, щодо стану здоров`я позивача, з яких видно тяжкість його поранення, отриманого під час проходження військової служби.

Крім того, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 20.10.2015 року позивачу встановлено першу групу інвалідності та обов`язковий постійний догляд.

В судовому засіданні представник позивача не заперечував факта непридатності позивача до проходження військової служби за станом здоров`я.

Фактично дані позовні вимоги заявлені позивачем з метою повного відшкодування належного йому грошового забезпечення та компенсації спричиненої моральної шкоди.

Суд критично ставиться до тверджень представника позивача про те, що наказ № 27 від 28.07.2017 р. є протиправним та його слід скасувати, тільки з підстав несвоєчасної виплати грошового забезпечення позивачу під час його звільнення.

Інших доводів щодо протиправності наказу № 27 від 28.07.2017 р. представником позивача не було наведено.

З огляду на викладене суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 109 від 19.06.2017 р. в частині звільнення капітана ОСОБА_1 , командира взводу технічного забезпечення механізованого батальйону НОМЕР_7 окремої механізованої бригади з військової служби та наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 28.07.2017 р. № 27 в частині виключення капітана ОСОБА_1 (в тексті наказу зроблено технічну помилку, замість по-батькові « ОСОБА_2 », зазначено - « ОСОБА_3 »), командира взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону із списків особового складу частини і усіх видів забезпечення та направлення його для постановки на військовий облік до Новомосковського ОМВК Дніпропетровської області.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо поновлення позивача на посаді командира взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 p. по 31.12.2019 р. у розмірі 283 535,25 грн. задоволенню також не підлягають, з викладених вище підстав.

Але щодо позовних вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача нараховане та невиплачене грошове забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р. в розмірі 59 809,52 грн., суд зазначає наступне.

Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 року було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення експертизи були поставлені наступні питання:

1) Яка сума грошового забезпечення за період з січня місяця 2014 року по 28.07.2017 р. мала бути нарахована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , командиру взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ?

2) Яка сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з серпня місяця 2017 року по дату проведення експертизи має бути нарахована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ?

Так, висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №4708/4709-19 від 30.01.2020 року, встановлено, що виходячи з поставленого на дослідження першого питання, згідно вимог чинних законодавчих та нормативних актів з питань грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, на підставі матеріалів адміністративної справи, наявних в ній первинних документів, судовим експертом здійснено розрахунок суми грошового забезпечення за період з січня місяця 2014 року по 28.07.2017 р., яка мала бути нарахована капітану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , командиру взводу технічного забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , та складає 321 515,77 грн.

Виходячи з поставленого на дослідження другого питання, згідно вимог чинних законодавчих та нормативних актів з питань грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, на підставі матеріалів адміністративної справи, наявних в ній первинних документів, судовим експертом здійснено розрахунок суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з серпня місяця 2017 року по 31.12.2019 включно, яка має бути нарахована капітану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає 283 535,25 грн.

Таким чином, недоплата грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02.04.2014 року по 28.07.2017 року становить 59 809,52 грн. (321 515, 77 грн. нараховане грошове забезпечення, згідно з висновком судової експертизи 261 706,25 грн. отримані через касу військової частини НОМЕР_1 кошти = 59 809,52 грн.).

Фактично суд констатує порушення відповідачем - ВЧ НОМЕР_8 прав ОСОБА_1 на отримання належного йому грошового забезпечення за період з 02.04.2014 року по 28.07.2017 року, а отже суд вважає за можливе стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача, нараховане та не виплачене грошове забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р. в розмірі 59 809,52 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 250 000 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відтак неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п.64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

При цьому відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.2 ст.23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п.4 ч.2 ст.23 ЦК України).

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями п.6 ч.1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56).

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 р. у справі №285/1864/16-а, від 18.11.2019 р. у справі №820/5044/18, від 27.11.2019 р. справі №750/6330/17.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування завданої моральної шкоди та її розміру позивач зазначав, що в матеріалах справи є документи на підтвердження важкого поранення, отриманого під час проходження ним військової служби, але окрім тривалого лікування та значних витрат, пов`язаних із лікуванням, він був змушений страждати морально внаслідок бездушного відношення до себе з боку посадових осіб відповідача-1, які несвоєчасно та не в повному обсязі виплачували йому належне грошове забезпечення.

З огляду на протиправність вказаних дій та з метою захисту своїх прав позивач неодноразово звертався зі скаргами і заявами до відповідачів, проте грошове забезпечення йому так і не було виплачено в повному обсязі, що й змусило його звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Позивач стверджує, що протиправні дії відповідача викликали у нього сильні душевні хвилювання, внаслідок чого значно погіршився стан його здоров`я. Позивач неодноразово звертався за медичною допомогою.

Зважаючи на встановлене судом порушення ВЧ 1302 прав ОСОБА_1 на отримання належного йому грошового забезпечення за період з 02.04.2014 року по 28.07.2017 року та стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача нарахованого та не виплаченого грошового забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р. в розмірі 59 809,52 грн., беручи до уваги наявні в матеріалах справи виписки із медичної картки позивача, які дають підстави стверджувати про погіршення стану його здоров`я, впродовж часу спірних правовідносин з відповідачем, суд погоджується з доводами позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача-1 моральної шкоди.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, п.86, 89, від 20 жовтня 2011, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, п.71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст.3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень (відповідача) покладається обов`язок спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач-1 не довів, що його тривала протиправна поведінка не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з необхідністю захисту своїх прав, в тому числі в судовому порядку.

Суд вважає, що позивачем необґрунтовано завищений розмір моральної шкоди, а тому, враховуючи характер перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і соціальних стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу, слід визначити і стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 тис.грн., а у задоволенні решти компенсації моральної шкоди відмовити.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 80782,40 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Темченко Сергієм Леонідовичем було укладено договір про надання правової допомоги від 22.04.2019 року.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження здійснених витрат позивачем надано наступні документи: звіт про надання правової допомоги від 16.05.2019 року, звіт про надання правової допомоги від 30.05.2019 року, звіт про надання правової допомоги від 30.06.2019 року, звіт про надання правової допомоги від 29.08.2019 року, звіт про надання правової допомоги від 12.03.2020 року, розрахунки до звіту про надання правової допомоги від 12.03.2020 року, квитанції до прибуткового ордера №14, 18, 21, 28, 1 від 12.03.2020 року, №13 від 13.03.2020 року, квитанцію № від 12.03.2020 року.

Згідно з п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат оцінює рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Враховуючи, що позовну заяву було задоволено частково, сплачені позивачем витрати на правову допомогу підлягають поверненню лише в частині 10 тис.грн.

Крім того, суд вважає за можливе стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, пов`язані із проведенням судово-економічної експертизи у розмірі 16 956 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 нараховане та не виплачене грошове забезпечення за період з 02.04.2014 р. по 28.07.2017 р. в розмірі 59 809,52 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, пов`язані із проведенням судово-економічної експертизи у розмірі 16 956 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні решти позовної заяви відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст складений 27.03.2020 року.

Суддя К.С. Кучма