Справа № 160/329/20
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2020 року Справа № 160/329/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
11.01.2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач) в якому, з урахуванням уточнень від 27.01.2020 року, просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 року №356-19 про відмову громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 року відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 26.02.2020 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Також, даною ухвалою відповідачу та третій особі було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву та письмових пояснень - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є громадянином Арабської Республіки Єгипет та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що він не може повернутись на територію Арабської Республіки Єгипет та змушений шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за життя, свободу та здоров`я. Так, позивачем вказано на те, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через релігійні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження - Арабську Республіку Єгипет. Проте, при прийнятті рішення про відмову у визнанні його біженцем Державна міграційна служба України не перевірила в повному обсязі обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту. Таким чином, рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 року №356-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
20.02.2020 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в своїй заяві, ні в ході проведення співбесіди. Так, відомості надані позивачем в ході проведення співбесіди не дають можливості прийняти позитивне рішення за його заявою, оскільки є суперечливими та необґрунтованими. Таким чином, Державна міграційна служба України при прийнятті рішення від 17.10.2019 року №356-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 , діяла на підставі та в межах повноважень, визначених чинним законодавством України.
Також, від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за участі представника відповідача.
Суд зазначає про відсутність підстав для задоволення зазначеного клопотання, враховуючи, що дана справи визначена судом як справа незначної складності, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, що вбачається із п.2 ч.6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Третя особа будучи належним чином повідомленою судом про дату розгляду справи, правом на подання письмових пояснень не скористалась.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 04.06.2019 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається з інформації, наданої заявником в заяві-анкеті та в ході проведення співбесіди, громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 є уроженцем Єгипету, Александрія , за національністю - єгиптянин, за релігійним переконанням - мусульманин-суніт, в Україні проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , одружений з громадянкою України має двох малолітніх дітей.
Причини виїзду із Арабської Республіки Єгипет через релігійні переконання та зовнішній вигляд, а саме носіння бороди, та переслідування за це органами влади Єгипту.
04.06.2019 року ОСОБА_1 видано довідку про звернення за захистом в Україні.
Рішенням Державної міграційної служби України від 17.10.2019 року №356-19 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повідомленням від 28.10.2019 року №8-19 повідомило ОСОБА_1 про прийняте міграційною службою рішення.

Вказане повідомлення отримано останнім 08.01.2020 року.

Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обгрунтованості прийняття Державною міграційною службою України рішення від 17.10.2019 року №356-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з особової справи громадянина Єгипту ОСОБА_1 , останній прибув до України 29.08.2011 року з Об`єднаних Арабських Еміратів, легально на підставі паспорта громадянина Єгипту, літаком до КПП «Бориспіль» з метою навчання у Харківському національному медичному університеті.

До цього у 2004 році позивач виїхав цілком легально з Єгипту до ОАЕ на підставі того ж паспорта.

Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країн у позивача не виникало.

Тобто, позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності, у зв`язку з чим твердження позивача щодо існування небезпеки є безпідставними та ґрунтуються лише на його особистих припущеннях.

Також, суд звертає увагу, що позивач за міжнародним захистом звернувся лише у червні 2019 року, хоча на території України перебуває ще з 2011 року.

Між тим, судом не встановлено будь-яких перешкод звернення позивача за захистом до міграційної служби раніше.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім`ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

При цьому, позивач стверджує, що боїться повертатись до країни своєї громадянської належності, через те, що там утискають його права, свободи та релігійні переконання, а саме: не дозволяється працювати, особливо в державних органах, не дозволяється вступати в армію, не дозволяється переїжджати з одного місця в інше, відбувається безпричинний арешт в будь-який момент, без зазначення місцезнаходження людини, вилучаються власні речі та документи без причини, однак документів, або будь-яких інших матеріалів, які б підтверджували зазначені факти позивачем ні під час розгляду заяви міграційною службою, ні під час розгляду справи у суді надано не було.

Про будь-які дії чи активні прояви своєї релігійної чи громадської позиції, а також про будь-які інші факти, які б свідчили про загрозу для нього з боку будь-якого суб`єкта у Єгипті, позивач під час співбесіди не повідомив та відповідних документів, фото або відео матеріалів не надавав.

Також, з протоколу співбесіди вбачається, що на момент виїзду з території Єгипту позивач не був членом жодної організації або руху та інших фактів переслідування, утисків чи погроз на свою адресу на території країни громадянської належності на політичному, релігійному, національному чи будь-якому іншому ґрунті він не зазнавав, так само як і прикладів застосування проти нього нелюдського поводження, насилля, тортур, тощо він не надав.

Наведеними обставинами спростовуються доводи позивача щодо неможливості його перебування в країні походження через переслідування з боку урядових сил.

В тексті позовної зави позивачем також зазначено, що інформація по країні походження підтверджує систематичні порушення прав людини в Арабській Республіці Єгипет.

Так, суд враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно матеріалів по країні походження, в Єгипті дійсно відбувається утиснення прав та свобод, а також переслідування тих релігійних мусульман, які є членами або підозрюються у членстві заборонених організацій, а також людей, які приймали участь у революції та мітингу у 2011 та 2013 роках.

Разом з тим, дані обставини жодним чином не пов`язані з причиною виїзду позивача з країни походження у 2004 році.

Крім того, матеріали особової справи позивача свідчать про відсутність будь-якої дискримінації з боку уряду Єгипту стосовно нього.

Доказів того, що громадянин Арабській Республіці Єгипет ОСОБА_1 був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю чи політичними поглядами ані матеріали особової справи, ані матеріали позовної заяви не місять.

Доказів та обґрунтованих пояснень, які б свідчили про переслідування позивача за ознаками віросповідання або належності до певної соціальної групи позивачем не надано.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає правомірними висновки відповідача стосовно необґрунтованості заяви позивача.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 року №356-19 про відмову громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обгрутнованим та правомірним, у зв`язку з чим не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Так, позивачем не були надані суду достатні докази, на підтвердження безпідставної, всупереч чинному законодавству відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ходу судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв відповідно до Конституції України та чинного законодавства України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивач, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, буд. 7, ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець