Справа № 640/4739/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4739/20 Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Ганечко О. М., Парінова А. Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «F&C Realty»

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року про повернення позовної заяви

у справі №640/4739/20

за позовом Приватного акціонерного товариства «F&C Realty»

до відповідача Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича

про визнання протиправними та скасувань постанов в частині,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство "F&C Realty" (надалі - позивач, ПрАТ «F&C Realty») з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича (надалі - відповідач), в якому просило суд: визнати протиправними, такими, що не ґрунтуються на законодавстві та скасувати:

пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.02.2020 щодо стягнення з боржника ПрАТ "F&C Realty" основної винагороди приватного виконавця в розмірі 26 906 329,23 грн.;

пункт 1 постанови від 17.02.2020 про стягнення з боржника основної винагороди щодо стягнення з боржника ПрАТ "F&C Realty" на користь приватного виконавця основної винагороди в розмірі 26 906 329,23 грн.;

частину другу пункту 1 постанови про арешт майна боржника щодо накладання арешту на майно, що належить боржнику ПрАТ "F&C Realty" у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 29 596 940,55 грн.;

пункт 2 постанови про арешт майна боржника щодо направлення копії постанови на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, та сторонам виконавчого провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року позовну заяву Приватному акціонерному товариству «F&C Realty» до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича Начальника Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києва про визнання протиправними та скасувань постанов в частині - повернуто.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, дійшов висновку, що Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження" встановлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС в частині оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження № 61302241 та постанови про арешт майна боржника підсудні Господарському суду міста Києва.

Одночасно суд вказує на те, що вимоги позивача в частині оскарження постанови від 17.02.2020 про стягнення з боржника основної винагороди підсудна Окружному адміністративному суду міста Києва.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність ухвали суду та порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали суду.

Скаржник вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що суд першої інстанції повинен був застосувати ст. 74 Законом України "Про виконавче провадження", як імперативну норму права, а отже, на думку апелянта, дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, апелянт посилається позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі №382/389/17.

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження та просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Відповідач заперечує проти апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу. Крім того, відповідачем подано до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду без змін, з наступних підстав.

Щодо повернення позовної заяви в частині позовних вимог визнання протиправними, такими, що не ґрунтуються на законодавстві та скасувати: частину другу пункту 1 постанови про арешт майна боржника щодо накладання арешту на майно, що належить боржнику ПрАТ "F&C Realty" у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 29 596 940,55 грн та пункт 2 постанови про арешт майна боржника щодо направлення копії постанови на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, та сторонам виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича 17 лютого 2020 року винесено Постанову про арешт майна боржника у ВП №61302241 (надалі - Постанова про арешт майна боржника).

В пунктах 1, 2 (резолютивної частини) Постанова про арешт майна боржника зазначено наступне: «Накласти арешт на майно: нежиле приміщення, загальною площею 322,90 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Видима Гетьмана (Індустріальна), буд. 27, в літ . "Л , що належить боржнику: ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "F&C REALTY" адреса: м. Київ, ВУЛ.КІКВІДЗЕ буд. 18-А; ; у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 295969940,55 грн. Копії постанови направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, та сторонам виконавчого провадження.».

Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

На спірні правовідносини поширюється Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі - Закон №1404-VIII), згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 цього Закону встановлено, що рішення підлягають примусовому виконанню, зокрема, на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Згідно із частиною 1 статті 14, частинами першою, другою статті 15 цього Закону учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 512 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до частини 1 пункту 1 частини 2 пунктів 6, 8 частини 3 статті 18 цього Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право накладати арешт на майно боржника; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно із частиною першою та другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно з частини 1 статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до частини 1 статті 340 ГПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням вимог статей 339, 340 Господарського процесуального кодексу України, вбачається, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства відповідно.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/22823/18-ц (провадження № 14-408цс19), від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18), № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18) та № 908/2520/16 (провадження №12-30гс19), від 29 травня 2019 року у справі № 758/8095/15-ц (провадження № 14-134цс19).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, що останній є стороною виконавчого провадження № 61302241, а саме, «Боржником», виконавче провадження відкрито на підставі примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25.10.2019 № 910/19971/16.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бердаром Миколою Миколайовичем постановою від 17 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження ВП№61302241 про стягнення простроченої заборгованості з Приватного акціонерного товариства «F&C Realty» (Боржника) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (Стягувач).

Крім того, Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бердаром Миколою Миколайовичем постановою від 17 лютого 2020 року арештоване майно боржника, яке належить Приватному акціонерному товариству «F&C Realty», загальною площею 322,90 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Вадима Гетьмана (Індустіальна), буд. 27, в літ. «Л».

Колегія суддів вважає, вірним висновок суду першої інстанцій, що оскільки вимоги позивача в рамках даної справи стосуються оскарження рішення приватного виконавця - постанови про арешт майна боржника від 17 лютого 2020 року, винесеної в рамках виконавчого провадження №61302241 з примусового виконання наказу №910/19971/16, виданого 25 жовтня 2019 року Господарським судом міста Києва у господарській справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акційного товариства "Банк Фінанси та Кредит" Валендюка В.С. (м. Київ) до Приватного акціонерного товариства «F&C Realty», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Промінек" (м. Київ), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (м. Київ) про стягнення 4.766.500,00 грн, спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (Господарським судом м. Києва).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції, в даній частині, правомірно встановлено, що дані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Щодо повернення позовної заяви в частині позовних вимог визнання протиправними, такими, що не ґрунтуються на законодавстві та скасувати: пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.02.2020 щодо стягнення з боржника ПрАТ "F&C Realty" основної винагороди приватного виконавця в розмірі 26906329,23 грн та пункт 1 постанови від 17.02.2020 про стягнення з боржника основної винагороди щодо стягнення з боржника ПрАТ "F&C Realty" на користь приватного виконавця основної винагороди в розмірі 26906329,23 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича 17 лютого 2020 року винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №61302241 (надалі - Постанова про відкриття виконавчого провадження).

В пункті 3 (резолютивної частини) Постанови про відкриття виконавчого провадження зазначено наступне: «Стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 26906329,23 гривня (UAH)».

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича 17 лютого 2020 року винесено Постанову про стягнення з боржника основної винагороди у ВП №61302241 (надалі - Постанова про стягнення з боржника основної винагороди).

В пункті 1 (резолютивної частини) Постанова про стягнення з боржника основної винагороди зазначено наступне: «Стягнути з боржника: ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "F&C REALTY" м. Київ, ВУЛ. КІКВІДЗЕ буд. 18-А; 23496142; на користь Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича, код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1, р/р № НОМЕР_2 в AT КБ "Приватбанк" основну винагороду у сумі 26906329,23 грн».

Особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, приватного виконавця врегульовано статтею 287 КАС України, частиною першою якої передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, як постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Отже, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців чи приватних виконавців.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначених нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом № 1404-VIII.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Закон № 1404-VIII установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів звертає увагу, що Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року по справі № 1940/1957/18 (провадження № 11-608апп19) викладена правова позиція, що вищезазначені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності позову щодо оскарження постанови приватного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі № 921/16/14-г/15, від 03 жовтня 2018 по справі № 320/7888/16-ц та від 14 листопада 2018 року по справі № 906/515/17 відповідно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно зроблено висновок, що дані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, позивачем подано до адміністративного суду позовну заяву, в якій заявлено декілька вимог та, які підлягають розгляду за правилами господарського та адміністративного судочинства.

Проте, згідно з частинами першою, шостою статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Положенням цієї процесуальної норми кореспондують правила частини першої статті 172 КАС України про те, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Водночас в частині четвертій статті 172 КАС України встановлено заборони об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких закону встановлює особливості порядку їх розгляду. Зокрема, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено.

За пунктом 6 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Як вже встановлено судом та не спростовано позивачем, що останнім об`єднано в одній позовній заяві вимоги, які підлягають розгляду в порядку господарського та адміністративного судочинства, а отже судом першої інстанції з дотриманням вимог КАС України правомірно повернуто позовну заяву позивачеві.

Щодо посилання апелянта на те, що суд першої інстанції повинен був застосувати ст. 74 Законом України "Про виконавче провадження", як імперативну норму права, а отже, на думку апелянта дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів відхиляє, оскільки даті твердження є власним баченням апелянта правоможності і доцільності об`єднання в одне провадження кількох позовних вимог, які підсудні різним судам.

Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначені твердження апелянта не дозволяють останньому не виконувати вимоги закону про неможливість об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам, і не забороняють суду застосувати до позивача наслідки невиконання цих вимог закону у вигляді повернення позовної заяви без розгляду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі № 9901/382/19 (провадження № 11-770заі19) та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі №382/389/17, оскільки в даній постанові предметом спору було застосування штрафних санкцій до боржника за не виконання рішення суду, а не стягнення виконавчого збору, що є предметом спору по справі №640/4739/20.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 238, 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «F&C Realty» - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020року про повернення позовної заяви - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: О. М. Ганечко

А. Б. Парінов