Справа № 400/4445/19
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2020-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 квітня 2020 р. справа № 400/4445/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., у спрощеному позовному провадженні, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідачаМиколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, вул. Нікольська, 30, м. Миколаїв, 54030

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з позовом до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку (надалі - відповідач або Миколаївський ЗВ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити: індексацію грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року; середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати відповідача при перерахунку та виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року, врахувати базовий місяць січень 2014 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідачем у період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року протиправно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Крім того, позивач вважає, що в зв`язку з непроведенням остаточного розрахунку, відповідач повинен нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки грошового забезпечення по день фактичного розрахунку.

Відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що відповідно до ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Так, у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у Міністерства оброни України не було. Окрім цього, механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за попередні періоди немає (а. с. 35-47).

Судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Позивач проходив військову службу в Збройних Силах України з 01.08.1993 року по 31.05.2017 року. В період з 28.07.2003 року по 10.02.2017 року проходив військову службу в Миколаївському ЗВ.

При виключенні з списків особового складу Миколаївского ЗВ 10.02.2017 року в зв`язку з переведенням на посаду оперативного чергового відділення оперативних чергових штабу Південного територіального управління Військової служби правопорядку м. Одеси (Військова частина НОМЕР_1 ), позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 06.03.2017 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 122 від 31.05.2017 року позивач виключений з списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення.

18.11.2019 року позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію, в якому просив повідомити причини невиплатити індексації грошового забезпечення та просив надати інформацію про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2008 року по 06.03.2017 року (а. с. 21).

Відповідач листом від 22.11.2019 року повідомив позивача, що індексація за період з 01.01.2015 року по 30.11.2015 року виплачена повністю, а також повідомив про відсутність підстав для нарахування індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року з огляду на те, що фінансування на виплату індексації не здійснювалось, крім того, механізм нарахування та виплати індексації у поточному році за попередні роки не передбачений. Окрім того, Миколаївський ЗВ в своєму листі зазначив, що останнім базовим місяцем до 01.12.2015 року є січень 2014 року (а. с. 22).

Відповідно до ст. 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (надалі - Закон № 1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ передбачено підстави для проведення індексації, зокрема, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (надалі - Порядок № 1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Аналогічний висновок підтверджується постановою Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі № 825/874/17.

Крім того, така позиція узгоджується з практикою Європейського Суду.

Так, при розгляді справи "Кечко проти України" Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та ЗУ "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання своїх зобов`язань, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Також, суд не приймає до уваги посилання відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, оскільки вони мають рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для ненарахування та невиплати позивачу індексації за період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року та зобов`язання провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за вказаний період.

Щодо позовної вимоги, в якій позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення, враховуючи базовий місяць січень 2014 року, суд зазначає наступне.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення грошових доходів населення.

Як вбачається з довідки про доходи, наданої позивачу Миколаївським ЗВ, за період з червня 2015 року по березень 2017 року (06.03.2017 року позивача виключено з списків особового складу відповідача в зв`язку з переведенням), розмір посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років майора ОСОБА_2 - були незмінними (а. с. 19-20).

Позивач наголошує, що з 2014 року по 06.03.2017 року розмір його грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років) були незмінними, а отже базовим місяцем є січень 2014 року, як місяць підвищення посадового окладу.

Відповідач доводи позивача не спростував, на вимогу суду надати пояснення з приводу визначення базового місяця з моменту підвищення посадового окладу позивача, у відзиві зазначив: " ... Додатково до наданого раніше відзиву на позовні вимоги, відповідно до Ухвали суду від 16.12.2019 повідомляю, що складові в базовому місяці - січні 2014 року складали посадовий оклад 1060 грн., оклад за військовим званням (майор) 125 гри., надбавка за вислугу років тридцять п`Ять відсотків від посадового окладу та окладу за військовим званням 414,75 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань (п"ятьдесят відсотків від окладу за військовим званням, посадового окладу та надбавки за вислугу років) 799,98 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень (п`ятнадцять відсотків від посадового окладу) 159 грн., премія (дев`яносто відсотків від посадового окладу) 954 грн., щомісячна додаткова грошова винагорода (шістдесят відсотків від грошового забезпечення) 2107,58 грн.".
З огляду на зазначене, судом встановлено, що грошове забезпечення позивача в період з 01.01.2014 року по 06.03.2017 року було незмінним.

Крім того, як вже зазначалось судом, в листі від 22.11.2019 року відповідач вказав, що останнім базовим місяцем до 01.12.2015 року є січень 2014 року.

Таким чином, маються підстави для визначення базового місяця для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року - січень 2014 року.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед загальними нормами. Тобто, норми Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають після звільнення з військової служби.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з аналізу вищевикладених положень КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В даному випадку, позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неповним, звернувся до суду з позовом щодо ненарахування та невиплати належних йому сум індексації грошового забезпечення.

При цьому, як вже зазначалось вище, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, у рішенні "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 року, яким встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже, суд дійшов висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось, так як позивач на підставі ст. 5 ч. 1 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку (вул. Нікольська, 30, м. Миколаїв, 54030, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року.

3. Зобов`язати Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку (вул. Нікольська, 30, м. Миколаїв, 54030, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 06.03.2017 року, враховуючи базовий місяць січень 2014 року.

4. У задоволенні вимоги про зобов`язання Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку - відмовити.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз