Справа № 400/487/19
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/487/19
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представників позивача Кондракова В.В. та Бурякової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області (правонаступника Головного управління ДФС у Миколаївській області) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року, (суддя Лісовська Н.В., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 28 жовтня 2019 року) по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги,

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень:

- №5; №5; №5; №5; №5; №; № від 04.02.2019 року та вимоги №Ф 9 від 04.02.2019 року зі сплати єдиного внеску.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 був задоволений частково. Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на доходи фізичних осіб визнано протиправним та скасовано частково у сумі 4 769 558,00 грн. (3 181 905,26 грн. за основним платежем та 1 587 652,78 грн. штрафні санкції). Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем військовий збір визнано протиправним та скасовано частково у сумі 397 737,96 грн. (265 158,96 грн. за основним платежем та 132 579 грн. штрафних санкцій). Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на додану вартість визнано протиправним та скасовано частково у сумі 5 676 752,58 грн. (3 784 501,72 грн. за основним платежем та 1 892 250,86 штрафні санкції). Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на додану вартість (зменшення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду Форми «В4») визнано протиправним та скасовано в повному обсязі. Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем штрафні санкції за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі та громадського харчування та послуг визнано протиправним та скасовано в повному обсязі. Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9 від 04.02.2019 року зі сплати єдиного внеску визнано протиправною та скасовано частково у сумі 101 494,34 грн. Рішення № від 04.02.2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску визнано протиправним та скасовано частково у сумі 10 149,74 грн. Рішення № від 04.02.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску визнано протиправним та скасовано в повному обсязі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області судовий збір у сумі 9315,98 грн. (дев`ять тисяч триста п`ятнадцять грн. 98 коп.) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ГУ ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не було враховано, що АПФ «Галичина» продавала ФОП ОСОБА_1 сою, але не в кількості 167,29 т, а всього в кількості 45 т, оскільки АПФ «Галичина» зареєструвала лише одну податкову накладну 05.05.2017 року на товар соя у кількості 45 т. Але відповідно до рахунку-фактури та видаткових накладних ФОП ОСОБА_1 отримано від АПФ «Галичина» всього сої 45+84,67+82,62 т. Таким чином, на 167,29 т сої продавцем не були зареєстровані ПН, а позивачем були виписані видаткові накладні. Відтак, перевіряючі дійшли правомірного висновку, що соя в кількості 167,29 т на складі відсутня і класифікувала цей тоннаж сої (167,29 т) як перероблений та проданий товар (умовний продаж).

Окрім того апелянт наголошує, що 167,29 т сої, отриманої від АПФ «Галичина», не включено до загального виходу продукції, незважаючи на те, що у своїх поясненнях та запереченнях на Акт перевірки позивач зазначає, що ця соя (167,29 т) була перероблена. А відтак, відповідач вважає, що правомірно донарахував суми податку на прибуток та визначив суму чистого оподаткованого доходу.

Щодо завищення ФОП ОСОБА_1 витрат на 2017 рік, апелянт/відповідач зазначає, що не включаються до складу витрат витрати подвійного призначення, що визначено пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПКУ. Згідно з розділом І «Загальні положення» Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року, утримання транспортного засобу - це забезпечення державної реєстрації, утримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

Враховуючи викладене, ФОП ОСОБА_1 на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на утримання, технічне обслуговування і ремонт легкових та вантажних автомобілів. Окрім того, про те, що придбані позивачем запасні частини були використані в господарській діяльності, не було перевіряючим надано жодного доказу (акту дефектовки т/з, акту списання запасних частин, тощо) ні під час перевірки, ні разом із запереченням до Акту перевірки.

Щодо «безтоварності операції» апелянт зазначає, що позивачем були укладені угоди на придбання сої у шести постачальників, але через відсутність у цих контрагентів реальності джерел придбання товару, відсутність фактичного місця зберігання такої кількості сої, відсутність трудових резервів, у ТТН нечітко зазначені пункти навантаження. Окрім того, відносно декількох контрагентів ФОП ОСОБА_1 у відповідача на час перевірки була податкова інформація, що ТОВ «Агрокорт» не експлуатувало товар у перевіряємому періоді, тощо контролюючий орган дійшов висновку, що ці господарські операції є безтоварними та спрямовані виключно на отримання податкової вигоди та штучного формування податкового кредиту.

Встановлення перевіряючими фактів «умовного продажу» придбаного товару, «безтоварності господарських операцій», дало можливість та підстави контролюючому органу для винесення податкових повідомлень-рішень. Апелянт/відповідач вважає, що під час винесення ППР діяв у межах та в спосіб, визначений законом, а відтак, ППР винесені правомірно, а позовні вимоги не належать задоволенню, просить відмовити у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позивач рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржував, надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представників позивача Кондракова В.В. та Бурякової В.М., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі Наказів: «Про призначення планової перевірки» №2270 від 10.10.2018 року; «Про перенесення терміну перевірки» №2480 від 08.11.2018 року; «Про поновлення терміну проведення перевірки» №2680 від 04.12.2018 року; «Про продовження строків проведення перевірки» №2694 від 05.12.2018 року відповідачем у термін з 04.12.2018 по 12.12.2018 року була проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої співробітниками Головного управління ДФС у Миколаївській області оформлено акт перевірки №2954/14-29-13-06/ НОМЕР_1 від 20.12.2018 року, який направлено позивачу поштовим зв`язком та отримано останнім 04.01.2019 року.

Період, який був охоплений плановою перевіркою - з 01.01.2017 по 31.12.2017 року.

За висновками Акту перевірки (Т. 1 а.с. 52-186) перевіряючими встановлено наступні порушення податкового законодавства з боку ФОП ОСОБА_1 :

1) п. 177.1, п. 177.2 та п 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (зі змінами та доповненнями), щодо завищення витрат та ТМЦ подвійного призначення, умовний продаж при недостачі, виключення вартості товару по операціям, які є безтоварними, в результаті чого встановлено заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу на суму 18 269 930,83 грн., що призвели до донарахування податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 3 288 587,55 грн.;

2) п. 16-1 Підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, в результаті заниженого чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності, внаслідок чого встановлено заниження військового збору, що підлягає сплаті до бюджету, за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. в сумі 274 048,96 грн.;

3) п. 187.1 ст. 187, пп. 192.1.1 п. 192.1 ст. 192 та пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.3, п. 198.5, ст. 198 Податкового кодексу України, щодо віднесення до податкового кредиту сум податку з придбання ТМЦ подвійного призначення, сум ПДВ, які за результатами перевірок не підтверджено реальність здійснення господарських операцій, на момент перевірки виявлено недостачу придбаних товарів, що призвели до донарахування ПДВ 3 903 037,00 грн., заниження ПЗ у сумі 344 306,00, завищення ПК у сумі 3 358 731,00 грн., зменшення від`ємного значення на суму 595 357 грн.;

4) п. 2 частини першої, частини третьої ст. 7, частини 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», встановлено заниження єдиного внеску, що підлягає сплаті до бюджету, за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 у сумі 105 059,60 грн.;

5) ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», щодо несвоєчасності сплати ЄСВ за лютий 2017 року в сумі 4327,75 грн.;

6) ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», щодо несвоєчасності сплати ЄСВ за квітень 2017 року в сумі 829, 60 грн.;

7) п. 8.1, 8.2, 8.4 розділу VIII Наказу Міністерства Фінансів України №1588 від 09.2.2011 р. (зі змінами та доповненнями), щодо зобов`язання платника податків повідомляти контролюючий орган за основним місцем обліку про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням;

8) п. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (зі змінами та доповненнями), а саме: непроведення розрахункових операцій у готівковій формі через реєстратор розрахункових операцій за 2017 рік.

Позивачем 18.01.2019 р. надавалися заперечення на Акт перевірки та оскаржувалися Висновки проведеної перевірки в адміністративному порядку, про що є відомості в матеріалах справи (Т. 1 а.с. 187-209).

05.02.2019 року отримано відповідь на заперечення (Т. 1 а.с. 210-227).

За результатами перевірки прийнято сім Податкових повідомлень-рішень:

- податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 4 932 881,33 грн. (3 288 587,55 грн. - грошове зобов`язання, 1 644 293,78 грн. - штрафна санкція) (Т. 1 а.с. 228-229);

- податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 411 073,44 грн. (274 048,96 грн. - грошове зобов`язання, 137 024,48 грн. - штрафна санкція) (Т. 1 а.с. 230-231);

- податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на додану вартість на суму 5 854 555,50 грн. (3 903 037 грн. - грошове зобов`язання, 1 951 518, 50 грн. - штрафна санкція) (Т. 1 а.с. 232-233);

- податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на додану вартість на суму 595 357 грн. (зменшення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду Форми «В4») (Т. 1 а.с. 234-236).

- податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем: штрафні санкції за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі та громадського харчування та послуг на суму 1 грн. (Т. 1 а.с. 237-238);

- вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф 9 від 04.02.2019 року зі сплати єдиного внеску на суму 105 059,90 грн. (Т. 1 а.с. 239);

- рішення № від 04.02.2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 10 505,99 грн. (Т. 1 а.с. 240-241);

- рішення № від 04.02.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на суму - 908,83 грн. (865,55 грн. - штрафна санкція, 43,28 грн. - пеня) (Т. 1 а.с. 242-244).

Не погоджуючись з такими рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується апеляційний суд.

Між позивачем та відповідачем виник спір щодо правильності обчислення сум отриманого підприємством чистого доходу за перевіряємий період 2017 рік.

Відповідно до п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу.

Відповідно до п. 177.1. ст. 177 ПК України - доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2. ст. 177 ПК України вказано, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

пп. 177.4.1 п. 177.4. ст. 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Так, документально підтверджено та не заперечується сторонами, що Позивачем за 2017 рік задекларовано 101 205,00 грн. доходу, 18 216,90 грн. податку на доходи фізичних осіб та 1518,08 військового збору (Т. 1 а.с 245-250).

При проведенні перевірки ДФС виявила заниження чистого оподатковуваного доходу на суму 18 269 930,83 грн.

Контролюючий орган дійшов такого висновку через те, що АПФ «Галичина» по договору поставки від 04.05.2017 року (Т. 4 а.с. 56-57) зареєструвала лише одну ПН на 45 т сої на суму 499 500 грн., а решта поставленої продукції у кількості 167,29 т придбана Позивачем на суму продукції - 1 241 585,40 грн., де продавець АПФ «Галичина» не зареєстрував податкові накладні, ДФС визнає, що придбані 167,29 т сої є «умовним продажем». Окрім того, позивач у своїх поясненнях на адресу контролюючого органу зазначав, що вся придбана у АПФ «Галичина» соя була перероблена та залишок сої (сировини) у кількості 167,29 т відсутній. Відповідач вважає, що це є нестачею придбаної продукції, а відтак, вважає, що така операція є «умовним продажем».

Позивач на підтвердження своєї позиції надав суду документи первинного бухгалтерського обліку, ТТН, декларацію з ПДВ за березень 2017 року разом з Відповіддю на Відзив (Т. 4 а.с. 50-55; 56-69).

Так, виходячи з ТТН, якими були зафіксовані поставки сої, Позивач отримав від АПФ «Галичина» товару 223,69 т (Т. 4 а.с. 56-67), сплативши за поставлений товар кошти платіжними дорученнями №81, №86, №100, №101 (Т. 4 а.с. 68-69), виписав видаткові накладні тільки на 212,32 т (Т. 1 а.с. 74).

Виходячи з того, що відображено в Акті перевірки та не заперечується сторонами, продавець АПФ «Галичина» зареєструвала тільки одну ПН на суму 499 500 грн. (45 т сої), суд першої інстанції встановив, що решта отриманого товару від АПФ «Галичини» (яка отримана позивачем без реєстрації ПН продавцем) складає 167,29 т, як зазначено в Акті перевірки. Також, матеріалами справи підтверджується, що суми ПДВ за отриманий товар 167,29 грн. (по незареєстрованим ПН) не включалися позивачем до податкового кредиту у перевіряємий період, що відповідає положенням п. 196.6 ст. 198 ПК України.

Слід зазначити, що господарські операції по придбанню товару без ПН або незареєстрованої ПН впливають лише на правильність формування покупцем податкового кредиту та ніяким чином не впливають на правильність формування чистого прибутку й аж ніяк не свідчать про «умовний продаж» товару.

Щодо «умовного продажу» при виявленій нестачі придбаної продукції, слід зазначити, що під час проведення інвентаризації можуть виявитися лишки, нестачі активів (товару ) або їх пересортиця. Лишки оприбутковують, нестачі в межах норм природного убутку списують на витрати, понад норму - за рахунок винних осіб. У даному випадку контролюючим органом не було праведно інвентаризацію, а відтак, нічим не підтверджено, що 167,29 т сої, придбаної у АПФ «Галичина», позивач не міг використовувати у виробництві продукції шляхом переробки. Таким чином суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки не було проведено інвентаризації під час проведення перевірки, у контролюючого органу відсутні будь-які підстави вважати, що існує нестача або лишки товарних запасів платника податків.

Окрім того, в Акті перевірки містяться власні розрахунки перевіряючого щодо можливого отримання продукції з сировини (яка була придбана позивачем у перевіряємому періоді), у тому числі й з 167,29 т сої (Т. 1 а. с. 74). Перевіряючими ніяким чином не обґрунтовано ані в Акті перевірки, ані у відповідях на заперечення до Акту перевірки, чому використано саме такі розрахункові величини вологи та відсотку виходу олії (за умови різного вмісту олії у партіях сої).

Документальною вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати всіх передбачених Податковим кодексом податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового і бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, що використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням та сплатою податків і зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи ДПС, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом ДПС документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків (ст. ст. 77, 78 ПК України).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. На сьогодні цим Кодексом визначено перелік таких документів, необхідних для ведення такого обліку.

При цьому платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, визначеними абзацом першим п. 44.1 ст. 44 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу положень Податкового кодексу України, якими визначені обсяги прав перевіряючих під час здійснення перевірки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у контролюючого органу відсутні повноваження на самостійний розрахунок обсягів виготовленої продукції та на розрахунок можливого отримання платником податку прибутку відповідно.

До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що жодна норма діючого законодавства України взагалі не передбачає, що недостача товару на складі платника податків може бути обрахована по реєстру податкових накладних чи по даним технологічних карт із Інтернету. Більше того, Податковий кодекс України чітко визначає процедуру, по якій можливо встановити факт недостачі товарів, а саме - шляхом призначення інвентаризації в ході перевірки.

Приписи пп. 21.1.1 ст. 21 ПК України покладають на ревізорів, що проводять перевірку, обов`язок дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами і нормативно-правовими актами України. Тому, якщо у перевіряючих були підозри щодо недостачі товару, вони мали б зобов`язані призначити саме інвентаризацію, тим більше, що таке право надане пп. 20.1.9 ст. 20. ПК України, а саме: «вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки».

До того ж абз. 10 п. 198.5 ст. 198 ПК України передбачено, що умовний продаж можна застосувати виключно на ту недостачу товару, яка зафіксована в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу податкового органу під час перевірки.

Згідно ж з п. 4.13 наказу Мінфіну України від 10 січня 2007 року №2 «Про затвердження Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів» передбачено, що перевірка фактичної наявності запасів, їх стану та умов зберігання здійснюється інвентаризацією.

Таким чином, встановлення будь-якої недостачі товарів та застосування умовного продажу на цей товар - могло бути здійснене виключно на підставі Акту вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної на вимогу контролюючого органу під час перевірки позивача. Проте, матеріалів такої інвентаризації матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що дані з реєстру податкових накладних свідчать лише про господарські операції позивача та формування податкового кредиту і зобов`язань з ПДВ, проте, не містять жодної інформації щодо обліку сировини та залишків товару, який обліковувався на його складі у 2017 р.

З матеріалів справи вбачається, що між Агропромисловою фірмою «Галичина» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 був укладений Договір №0405/2017 від 04 травня 2017 року. Згідно умов договору постачальник зобов`язувався передати у власність покупця сою врожаю 2016 року, а покупець зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно оплатити його.

Загальна сума фактично поставленої продукції складає - 223,69 т. (ТТН від 17.05.2017 року - 46,4 т., ТТН від 19.05.2017 року - 92,62 т., ТТН від 26.05.2017 року - 84,67 т., на суму 2 480 460 грн, в тому ПДВ 413410 грн.

Оплату за придбану продукцію було проведено відповідно до наступних платіжних доручень: №81 від 19.05.2017 року на суму 499 500 грн; №86 від 22.05.2017 року на суму 1 007 500 грн; №100 від 26.05.2017 року на суму 42 090 грн; №101 від 26.05.2017 року на суму 931 370 грн.

Проте АПФ «Галичина», в порушення вимог п. 3.3 п. 3 Договору поставки №0105/2017 від 04.05.2017 року та норм податкового законодавства, фактично зареєструвала лише одну податкову накладну на суму 499 500 грн.

Згідно з п. 201,10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Тому позивач обґрунтовано підкреслює, що до податкового кредиту не включені суми ПДВ, які не зареєстровані АПФ «Галичина».

У разі порушення продавцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець таких товарів має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Протягом 90 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою з урахуванням вимог, встановлених підпунктом 78.1.9 пункту 78.1 статті 78 Податкового Кодексу, контролюючий орган зобов`язаний провести документальну перевірку зазначеного продавця для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язань з податку за такою операцією.

У відповідності до викладених норм ФОП ОСОБА_2 листом за №20 від 19.04.2018 року направив до податкового органу - Первомайського відділення Южноукраїнської ОДПІ Головного управління ДФС у Миколаївській області (за місцем обліку) копії відповідних платіжних документів та Податкову декларацію з податку на додану вартість за березень 2018 року з Додатком 8 (Заява про порушення продавцем товарів/послуг помилок при зазначені обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування (Д8). Копії листа, декларації та додатку 8 наявні в матеріалах справи.

Також про це вказано в Акті перевірки (ст. 46-48), проте ні відповіді, ні обов`язкової документальної перевірки контролюючим органом не проведено.

Враховуючи вказані обставини, відсутність реєстрації податкових накладних та повідомлення про такий факт податкового органу, позивач слушно заявляє, що не включити придбану сою до залишків було просто неможливо та нелогічно, адже вона надійшла на виробництво незалежно від того, зареєстровані податкові накладні чи ні. Придбана соя у АПФ «Галичина» включено до загальної кількості придбаної сировини була перероблена та реалізована в 2017 році.

Отже колегія суддів дійшла висновку, що доводи контролюючого органу зводяться до того, що у нього виникли зауваження щодо здійснення господарської діяльності позивача, при цьому не надано жодних доказів, що придбана соя у АПФ «Галичина» в кількості (167,29 тон) не включена до загального розрахунку виходу продукції (ст. 23 Акту). В такому випадку висновки контролюючого органу ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також згідно розрахунку штрафних (фінансових) санкцій перевіркою встановлено порушення вимог п. 1 ст. 3 Закону України №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме не проведення розрахункових операцій в готівковій формі на суму 1 241 585,40 грн. через реєстратор розрахункових операцій за 2017 рік. Вказану суму контролюючий орган пов`язує з сумою умовного продажу, на виявлену недостачу продукції, придбану у АТФ «Галичина» в кількості 167,29 т.

Враховуючи розрахунок виробленої продукції, обґрунтування та висновки, викладені вище, щодо включення відповідної сої до виходу готової продукції колегія суддів вважає правильним рішення суду першої інстанції про протиправність податкового повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем: штрафні санкції за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі та громадського харчування та послуг на суму 1 грн., у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд відхиляє аргумент апелянта/відповідача про отримання Позивачем доходу від «умовного продажу сої» на суму 1 241 585,40 грн. адже апелянтом/відповідачем не надано суду жодних доказів про те, що отримана від переробки 167,29 т сої продукція була реалізована позивачем за готівку. В Акті відсутні будь-які посилання та підтвердження про те, що позивачем 167,29 т сої не було включено у переробку та отримано прибуток з цієї господарської операції.

Вирішуючи питання правомірності висновку відповідача щодо завищення позивачем витрат на придбання зернової продукції, визначених на підставі перевірки, як «безтоварна операція» на суму 16 435 669 грн., суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Так, відповідачем визначено безтоварними операції позивача з закупівлі сої у контрагентів ТОВ «Майстер Лейк» - 8 505 185 грн.; - ТОВ «Ренато Компані» - 1 904 500 грн.; - ТОВ «АгроБукФермер» - 216 720 грн.; ТOB «Італі Стайл» - 2 716 915 грн.; ТОВ «Агрокорд» - 1 912 680 грн.; ТОВ «Тімбер Хаус» 1 179 669 грн.

Такі висновки зроблені перевіряючими виключно на підставі отриманої податкової інформації.

Судами 1-ї та 2-ї інстанції встановлено що, податкова інформація, яка покладена відповідачем в основу висновку про безтоварність операцій з вище переліченими контрагентами позивача, стосується виключно контрагентів та містить аналіз з податкових баз щодо дотримання контрагентами позивача податкового законодавства. При цьому в податковій інформації відсутні висновки, що контрагенти позивача порушили податкове законодавство. В цій податковій інформації є посилання на те, що вище перелічені контрагенти мали господарські операції з позивачем щодо придбання сої. Інших відомостей та жодних висновків податкова інформація не містить (Т. 4 а. с. 229-258 та Т. 5 а.с. 1-37).

Апеляційний суд вважає необхідним наголосити на тому, що Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 рок у справі №804/853/14 зазначив, що дії контролюючого органу щодо внесення до електронної бази даних інформації, отриманої внаслідок здійснення заходів податкового контролю, є лише службовою діяльністю працівників податкового органу на виконання своїх професійних обов`язків по збиранню доказової інформації щодо наявності чи відсутності документального підтвердження даних податкового обліку платників податків, які не створюють для платника податків самостійного юридичного наслідку. Інформація, отримана податковим органом за результатами податкового контролю, використовується для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу.

Також у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 р. у справі №816/809/17 вказується на те, що податкова інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Окрім того, в Акті перевірки при описанні кожної товарної операції з ТОВ «Майстер Лейк»; ТОВ «Ренато Компані»; ТОВ «АгроБукФермер»; ТOB «Італі Стайл»; ТОВ «Агрокорд»; ТОВ «Тімбер Хаус» перевіряючий зауважує, що документи первинного бухгалтерського обліку, по яким сформовано податковий кредит та отримано прибуток у результаті переробки придбаної сої, не містять жодних порушень вимог податкового законодавства. Всі податкові накладні буди зареєстровані контрагентами в ЄРПН, позивачем у свою чергу виписані ВН.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, відхиляє аргумент апелянта/відповідача щодо визнання господарських операцій по придбанню сої у ТОВ «Майстер Лейк»; ТОВ «Ренато Компані»; ТОВ «АгроБукФермер»; ТOB «Італі Стайл»; ТОВ «Агрокорд»; ТОВ «Тімбер Хаус» «безтоварними», оскільки це спростовується як первинними бухгалтерськими документами, які містяться в матеріалах справи (Т. 3 - 4), так і отриманим Позивачем прибутком від переробки придбаної сої. При цьому слід враховувати, що обсяги отриманої продукції перевіряючі визнають та придбану сировину у контрагентів використовують для вирахування об`єму чистого прибутку (Т. 1 а. с. 72-75).

Податкове законодавство регламентує отримання податкової інформації на предмет документального підтвердження товарності господарських операцій між контрагентами.

Така інформація може бути отримана в ході направлення запитів, зустрічної звірки або документальної перевірки платника податків. При цьому орган ДФС не надав судам 1-ї та 2-ї інстанції доказів проведення звірок або перевірок контрагентів позивача.

При цьому апеляційний суд вважає, що наявність податкової інформації у ДФС про відсутність матеріально-технічної бази у контрагента, відсутність його за місцезнаходженням не може свідчити про безтоварність операцій, оскільки безпосередньо не стосуються позивача - ФОП ОСОБА_1 .

Адже у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі №802/1155/17-а наголошується на тому, що відсутність достатньої кількості трудових ресурсів у контрагента, так само як і сертифікатів якості на поставлений товар, а тим паче взаємовідносини контрагента з іншими суб`єктами господарювання, не свідчить про нереальність господарської операції за умови підтвердження її належними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку.

Також, у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі №804/2551/13-а вказується, що правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що реальність здійснення та товарність операцій позивача підтверджується належними первинними бухгалтерськими документами, які досліджені під час розгляду справи судом першої інстанції та дають змогу ідентифікувати як юридичну так і господарську сутність укладених правочинів з контрагентами позивача. Копії первинних документів - договір поставки, рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, платіжні доручення на оплату, що підтверджують придбання сої, наявні в матеріалах справи.

Проте, не зважаючи на це контролюючим органом зроблено помилковий висновок, що первинні документи на закупівлю сої лише відповідають зовнішнім формальним ознакам та не відображають фактичного руху товару по ланцюгу від контрагентів до ФОП ОСОБА_1 .

Окрім цього, апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги щодо транспортування закупленої продукції (сої) «за один день однією і тією ж одиницею-вантажним автомобілем», а подекуди «одним і тим же водієм». Доказом такої неправдивості є самі товарно-транспортні накладні, де чітко вказані номера, дата, марки та реєстраційні номера транспортних засобів, а також прізвища водіїв, що здійснювали перевезення.

Основним видом господарської діяльності позивача є виробництво олії та тваринних жирів. Відтак для здійснення належної господарської діяльності на постійній основі провадиться закупівля сої з метою її подальшого використання у господарській діяльності.

Безпідставним є посилання апелянта на постанову ВС від 28.10.2019 р. по справі №400/2760/18 щодо нереальності та безтоварності операцій позивача з ТОВ «Агрокорд», адже в цьому судовому рішенні досліджено операції з цим контрагентом за 2018 рік, водночас, в справі, що розглядається, досліджуються правовідносини за 2017 рік.

При цьому у зазначеного контрагента закупівля сої проводилася згідно договору поставки №1707/2017 від 17 липня 2017 року. За умовами вказаного договору ФОП ОСОБА_1 у серпні 2017 року придбав сою в кількості 225т. на загальну суму 2 295 218 грн., в тому числі ПДВ 382536,34 грн., що підтверджується наступними первинними документами:

рахунок на оплату №8 від 31.07.2017 року; видаткова накладна №15 від 02.08.2017 року; товарно-транспортна накладна №002493 від 02.08.2017 року; рахунок на оплату №29 від 03.08.2017 р.; видаткова накладна №44 від 31.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №002492 від 31.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №002493 від 31.08.2017 р., видаткова накладна №38 від 10.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №002494 від 10.08.2017 р.; видаткова накладна №39 від 10.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №002491 від 10.08.2017 р.; видаткова накладна №40 від 10.08.2017 р., товарно-транспортна накладна №002495 від 10.08.2017 р.; рахунок на оплату №26 від 29.08.2017 р.; видаткова накладна №41 від 30.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №002496 від 30.08.2017 р.; рахунок на оплату №27 від 31.08.2017 р.; видаткова накладна №43 від 31.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №932228 від 31.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №932229 від 31.08.2017 р.; рахунок на оплату №28 від 31.08.2017 р.; видаткова накладна №42 від 31.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №932231 від 31.08.2017 р.; товарно-транспортна накладна №932227 від 31.08.2017 р.

На вказані поставки, відповідно до п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України підприємством-контрагентом було складено та зареєстровано наступні податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних: №1 від 02.08.2017 рок, дата реєстрації 04.08.2017 року; №15 від 10.08.2017 рок, дата реєстрації 23.08.2017 року; №18 від 10.08.2017 року, дата реєстрації 23.08.2017 року; №14 від 10.08.2017 рок, дата реєстрації 23.08.2017 року; №21 від 30.08.2017 року, дата реєстрації 05.08.2017 року; №25 від 31.08.2017 року, дата реєстрації 05.09.2017 року; №23 від 31.08.2017 року, дата реєстрації 05.09.2017 року; №24 від 31.08.2017 року, дата реєстрації 05.09.2017 року.

Факт реєстрації податкових накладних за серпень 2017 року зафіксовано в акті на ст. 104, факт безготівкового розрахунку за придбану продукцію зафіксовано в акті на ст. 104-105. Інформацію про транспортування сої вказана в товарно-транспортних накладних.

Підставою для визнання, на думку апелянта, нереальною господарську операцію між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокорд», слугувала податкова інформація Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС в Київській області №294/10-36-14-14 від 27.09.2018 року, що сама собою не носить ніякого нормативного характеру, є неналежним доказом та не має правових наслідків для підприємства.

Слід зазначити, що по всім учасникам ланцюгу постачання, який в акті досліджує контролюючий орган до ТОВ «Агрокорд», та від ТОВ «Агрокорд» до ФОП ОСОБА_1 проведено реєстрацію податкових накладних, а отже, вони не вважалися ризиковими згідно Наказу Міністерства фінансів України №567 від 13.06.2017 року «Про затвердження Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та Вичерпного переліку документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» органами ДФС під час моніторингу.

В таблиці на ст. 106-107 Акту перевірки зазначено інформацію про перевезення автотранспортом закупленої продукції та вказано, що «враховуючи, що за даними приведеними в таблиці за один день однією і тією ж одиницею-вантажним автомобілем та водієм проводились декілька рейсів, враховуючи що відстань, час на проведення навантаження та розвантажування вантажу, та його документооформлення ставить під сумнів здійснення рейсів у цілому, тобто, надані до перевірки товарно-транспортні накладні не підтверджують факт транспортування».

Однак колегія суддів вважає такий висновок апелянта помилковим, оскільки такі аналіз товарно-транспортних накладних проведено з липня по жовтень 2017 року, факти перевезення сої одним і тим же автомобілем та одним і ти м же водієм не встановлено.

Копії первинних документів - договір поставки, рахунки на оплату, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, платіжні доручення на оплату, що підтверджують придбання сої у ТОВ «Агрокорд» наявні у матеріалів справи.

Крім того в апеляційній скарзі Головним управлінням ДФС зазначено, що пунктом навантаження товару в ТТН вказано смт. Добровеличковка та Кіровоградський район, що також не відповідає дійсності, адже в серпні 2017 року відвантаження товару від ТОВ «Агрокорд» відбувалося з смт. Добровеличківки та с. Злинка, що чітко відображено в ТТН.

Окрім цього, слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 проводив закупівлю сої у ТОВ «Агрокорд» протягом липня, серпня, вересня, жовтень та листопада 2017 року, проте нереальною господарську операцію між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокорд» висновком контролюючого органу визнається закупівля сої лише у серпні 2017 року, в інших місяцях порушень відповідачем не встановлено.

Ретельний аналіз матеріалів справи дає підстави апеляційному суду дійти висновку, що господарські операції ФОП ОСОБА_1 з його контрагентами здійснювалися в межах звичайної господарської діяльності, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, які містять усі обов`язкові реквізити, розкривають зміст та обсяг господарських операцій.

В силу приписів п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно ст. 16 ПК України обов`язком платника податків є, зокрема: ведення в установленому порядку обліку доходів і витрат, складання звітності, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подача до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплата податків та зборів в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Таким чином, відповідальність за достовірність та сплату до бюджету грошових зобов`язань з податку на додану вартість несе кожна конкретна особа - платник податку, що формує дані податкового обліку з цього податку, а не контрагент такої особи.

Апелянтом/відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що контрагенти ФОП ОСОБА_1 не мали адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань по господарських операціях, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов`язань чи відсутність можливостей залучення до виконання зобов`язань третіх осіб. Слід також зазначити, що чинним законодавством України не встановлено обов`язку суб`єкта господарювання, а також права здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів при укладенні договорів, а також не передбачено обов`язку здійснювати перевірку місцезнаходження контрагентів або сплати податків контрагентами тощо. При невиконанні контрагентом своїх обов`язків перед бюджетом не може бути підставою для неможливості формування податкового кредиту на підставі господарських операцій інших суб`єктів господарювання, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник.

Крім того, на недопустимість покладення тягаря негативних наслідків від встановлення протиправності дій контрагента платника податків неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, зокрема у рішенні від 9 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України», а також Верховний Суд України, зокрема у постанові №21-1578 від 13.01.2009 року. Верховний Суд України звернув увагу на те, що платник податків, за умови його необізнаності, не може нести відповідальність за недобросовісні дії свого контрагента, а тим більше перевіряти чи реальною була воля засновників даного підприємства на здійснення господарської діяльності. Європейський суд з прав людини чітко констатує правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через будь-які негаразди із його контрагентом.

У постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі №806/8289/13-а наголошується на тому, що платник податку не може нести відповідальності за несумлінне ставлення своїх контрагентів до виконання ними податкових зобов`язань чи неспроможність податкових органів якісно та своєчасно виконувати свої обов`язки по перевірках.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що завищення відповідачем витрат на придбання зернової продукції, визначених контролюючим органом, як «безтоварна операція» на суму 16 435 669 грн., зменшення податкового кредиту на загальну суму 3 578 208 грн., а відповідно зменшення від`ємного значення по ПДВ є неправомірним.

Також, виходячи з того, що перевіряючими під час перевірки залишки не знімалися, інвентаризація не проводилася, окрім того, був застосований непрямий метод вирахування виходу готової продукції (олія, макуха тощо), без урахування індивідуальних показників сировини (вологість, вміст жиру), без урахування технологічних карт додавання домішок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що контролюючим органом неправильно обчислені суми отриманого підприємством чистого доходу за перевіряємий період 2017 рік.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на доходи фізичних осіб належить частковому скасуванню в сумі 3 181 905,26 грн. за основним платежем та 1 587 652,78 грн. штрафні санкції, а всього на суму 4 769 558,00 грн.

Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем військовий збір також належить частковому скасуванню в сумі 265 158,96 грн. за основним платежем та 132 579 грн. штрафні санкції, а всього на суму 397 737,96 грн.

Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на додану вартість, належить частковому скасуванню на суму основного платежу 3 784 501,72 грн. та штрафних санкцій на суму 1 892 250,86 грн., а всього на суму 5 676 752,58 грн.

Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем податок на додану вартість на суму 595 357 грн. (зменшення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду Форми "В4") належить скасуванню в повному обсязі, оскільки корегує податкову звітність платника податків у звітних періодах на суми неотриманого позивачем прибутку.

Податкове повідомлення-рішення №5 від 04.02.2019 року за платежем: штрафні санкції за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі та громадського харчування та послуг належить скасуванню в повному обсязі, оскільки судом встановлено, що факти неоприбуткування готівки або продажу продукції чи сировини за готівку без застосування РРО у перевіряємому періоді у повивача відсутні.

Щодо повноти визначення, декларування, сплати ЄСВ, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем за перевіряємий період задекларовано та сплачено ЄСВ своєчасно та в повному обсязі, що був задекларований (Т. 1 а.с. 36). У судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача ( Пурло С.В.) зазначила, що в Акті перевірки допущена помилка/описка (а.с. 134 п. 7) щодо строків сплати та подання звітності по ЄСВ. Таким чином можна дійти висновку, що порушень щодо своєчасності сплати ЄСВ та подання звітів по ЄСВ у позивача за перевіряємий період не було, а відтак, податкове повідомлення-рішення № від 04.02.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску належить скасуванню.

Апелянт вказує на те, що через донарахування позивачеві суми чистого оподаткованого доходу на 18 269 930,83 грн. суму ЄСВ Вимогою (форми 9 ) збільшено на 109 059,90 грн. Проте, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, не може погодитися з такою позицією відповідача, оскільки відповідачем правомірно збільшена сума чистого доходу позивача на суму 592 676,43 грн. А відтак, донарахуванню ЄСВ належить відповідно до суми чистого доходу в розмірі 3562,55 грн. У решті сум - 101 494,34 грн. донарахування ЄСВ Вимога Форми Ф-9 від 04.02.2019 належить скасуванню.

Також, податкове повідомлення-рішення № від 04.02.2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів не нарахованого єдиного внеску належить частковому скасуванню на суму 10149,74 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, що, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, обумовлює межі перегляду даного судового рішення апеляційним судом.

При цьому колегія суддів зазначає, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.).

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відтак, апеляційна скарга Головного управління ДПС у Миколаївській області задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 1 квітня 2020 року