Справа № 520/11512/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 р. Справа № 520/11512/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Мінаєва К.В.) від 27.12.2019 року (повний текст рішення складено 15.01.2020 року) по справі № 520/11512/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2019 р. №163-19;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 13.06.2019 р. №264 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачі, відмовляючи у задоволенні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не врахували інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди, тортур, принижуючого гідність поводження або покарання, систематичного порушення прав людини у випадку повернення до Ірану через зміну релігії з ісламу на християнство або через його політичну діяльність у партії Rahe Kargar .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року, з урахуванням ухвали суду від 17.01.2020 року про виправлення описки, адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2019 р. №163-19.

Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 13.06.2019 р. №264 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути питання про прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду в даній справі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, Державною міграційною службою України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив, що позивач не навів достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. При цьому посилається на те, що позивач вже звертався із відповідною заявою, за наслідок розгляду якої відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскільки з часу попереднього звернення умови не змінились, відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.

Представник позивача надав до суду клопотання, в якому не заперечував проти розгляду справи за його відсутності.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач є громадянином Ісламської Республіки Іран.

13.06.2019 року позивач звернувся до Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.06.2019 року позивачем отримано повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №63 від 13.06.2019 року, у якому вказано, що на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 13.06.2019р. №264, згідно з частиною 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодився із вказаним рішенням, позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати вищевказаний наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням ГУ ДМС України у Харківській області №99 від 25.10.2019 року позивача повідомлено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 16.10.2019 року №163-19 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України у Харківській області про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачами не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання повторно розглянути питання про прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про їх обґрунтованість, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI (далі - Закон України №3671).

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті 1 Закону України №3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону України №3671, встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 07.09.2011 року (далі - Правила № 649) визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п. "е" п.2.1 розділу ІІ Правил № 649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Згідно п.8.2 Правил № 649, у разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС: а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35); б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення; в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону; г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів (п. 1.2 Правил № 649).

Так згідно резолюції, що прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 17.12.2018 року 73/181 "Положення в області прав людини в Ісламській Республіці Іран", доступ за посиланням: https://undocs.Org/ru/A/RES/73/l81: "18.Генаральная ассамблея выражает серьезную обеспокоенность по поводу по-прежнему имеющих место серьезных ущемлений и ограничений права на свободу мысли, совести, религии и убеждений, а также по поводу ограничений на устройство мест отправления культа, нападений на места отправления культа и захоронения и других нарушений прав человека, включая, в числе прочих, притеснения, запугивание, преследование, произвольные аресты и задержания, лишение доступа к образованию и разжигание ненависти, которое ведет к насилию в отношении лиц, принадлежащих к признанным и непризнанным религиозным меньшинствам, включая христиан, "дервишей Гонабади", иудеев, мусульман-суфиев, мусулъман-суннитов, приверженцев ярсанизма, зороастрийцев и последователей бехаизма и их защитников в Исламской Республике Иран, и призывает правительство Исламской Республики Иран освободить всех священнослужителей, заключенных в тюрьму за их принадлежность к той или иной признанной или непризнанной группе религиозного меньшинства или деятельность от ее имени, в том числе остающегося в заключении члена бехаистского руководства, которого Рабочая группа повета по правам человека по произвольным задержаниям объявила безосновательно содержащимся под стражей с 2008 года;

призывает Исламскую Республику Иран искоренить де-юре и де-факто все формы дискриминации по мотивам мысли, совести, религии или убеждений, включая экономические ограничения, такие как закрытие или конфискация предприятий и имущества, отмена лицензий и лишение права на трудоустройство в некоторых государственных и частных секторах, в том числе права занимать должности на государственной или военной службе и выборные должности, и другие нарушения прав человека в отношении лиц, принадлежащих к признанным и непризнанным религиозным меньшинствам, и положить конец безнаказанности тех, кто совершает преступления в отношении лиц, принадлежащих к признанным и непризнанным религиозным меньшинствам."

Згідно Доповіді Спеціального доповідача з питання про становище в галузі прав людини в Ісламської Республіці Іран "Положення в області прав людини в Ісламської Республіці Іран" від 18.07.2019 р. Генеральної Асамблеї ООН, (доступ за посиланням: https: //documents-ddsnv.un.org/doc/UNDOC/GEN/N19/222/64/PDF/N1922264.pdf7QpenElement): "Отсутствие конституционного и правового признания непризнанных меньшинств влечет за собой отказ их последователям в основных правах человека. Оставаясь вне национальной правовой системы, непризнанные религиозные меньшинства, такие как бехаисты, новообращенные христиане, суфии, в том числе орден Гонабади, приверженцы ярсанизма и сабеи-мандеи, становятся объектами дискриминационного законодательства и практики.

Даже в отношении признанных религиозных меньшинств в правовой системе Исламской Республики Иран нет положений, разрешающих переход из ислама в другую религию, что считается вероотступничеством. Это ставит лиц, обращенных в христианство из ислама, под угрозу преследования. Исламским уголовным кодексом вероотступничество не кодифицировано как преступление, но переход из ислама в другую веру карается смертной казнью. Чтобы обойти кодификацию вероотступничества как преступления, судьи и прокуроры, по имеющейся информации, ссылаются на статью 167 Конституции, которая прямо предписывает судьям использовать исламские правовые источники в случаях, когда преступления или наказания не охватываются Уголовным кодексом. В отношении вероотступничества правительство в своих комментариях отметило, что публичная пропаганда неверия и отступничества, ведущая к нарушению общественного порядка и безопасности общества, является преступлением."

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Доповідь Спеціального доповідача з питання про становище в галузі прав людини в Ісламської Республіці Іран містить ретельний аналіз стану в області прав людини і Ісламській республіці Іран, центральне місце в якій відведено положенню єтнічних та релігійних меншин. Резолюція Генеральною Асамблеєю ООН 17 грудня 2018 року 73/181 прийнята на основі відомостей доповіді Генерального Секретаря та Спеціального доповідача Ради з прав людини з питання в галузі прав людини в Ісламської Республіці Іран.

При цьому, положеннями Правил № 649 визначено вказані документи в якості пріоритетних для розгляду питання прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки комплексно відображає ситуацію у країні походження для спірних правовідносин у дані справі.

Натомість, у спірному наказу ГУ ДМС України в Харківській області посилається на єдине джерело інформації щодо Ірану: Публікація з сайту http://www.poitalostranah.ru "Религия и религиозные меньшинства в Иране", згідно якої в Ірані також заборонено перехід з іслама в інші релігії, для інаковіруючих дії цілий ряд обмежень.

З приводу доводів скаржника про факт повторного звернення позивача із відповідною заявою, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно матеріалів справи, позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Харківській області 10.07.2017 року. На підставі пункту 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 28.07.2017 №133 заявнику було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або собою, потребує додаткового захисту. Не погодившись з даним рішенням, заявник оскаржив до Харківського окружного адміністративного суду. Рішенням від 06.11.2017 адміністративний позов задоволено частково, скасовано наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 28.07.2017. Рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року № 235-18, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які гребують додаткового або тимчасового захисту" заявнику було відмовлено у визнанні біженцем особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач оскаржив вказане рішення до Харківського окружного адміністративного суду. Рішенням від 19.11.2018 року відмовлено у задоволенні позову. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2019 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення суду від 19.11.2018 - без змін. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.05.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Скаржник вважає, що при розгляді другого звернення позивача встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, а також, раніше вказані позивачем умови, не змінилися.

Разом з тим, судом встановлено, що у своєму першому зверненні від 10.07.2017 року заявник стверджував, що існує загроза життю через те, що його політичні та релігійні погляди переслідуються в ісламських країнах (Іран, ОАЕ). У своєму зверненні від 13.06.2019 року, заявник зазначає, що не може повернутися до через те, що він прийняв християнство, яке карається смертною карою, а також він побоюється того, що з можуть видати офіційним органам ОАЕ за екстрадиційним запитом.

Натомість, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що з моменту минулого звернення, ситуація в країні походження позивача змінилася, що відображено у вищевказаних доповідях міжнародних організацій, які не були взяті до уваги під час прийняття заяви позивача та розгляду його скарги. Таким чином, відповідачі не врахували під час прийняття повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оновленої інформації по країні походження, яка підтверджує небезпеку, на яку позивач наражатись у випадку повернення до Ірану.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачами не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути питання про прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року по справі №520/11512/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Гуцал М.І. Донець Л.О.
Повний текст постанови виготовлений 02.04.2020 року