Справа № 520/12662/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2020 р. м. Харків Справа № 520/12662/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О. (повний текст складено 16.01.20) по справі № 520/12662/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахування та виплати середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2013 по 10.06.2019;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2013 по 10.06.2019;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 11.06.2019 по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- для забезпечення належного захисту прав позивача у разі необхідності вийти поза межі заявлених позовних вимог.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 частково задоволено позов ОСОБА_1 :

- визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2013 по 10.06.2019;

- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2013 по 10.06.2019;

- в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що 10.06.2019 ІНФОРМАЦІЯ_4 було виконано рішення суду по справі №820/3373/18 шляхом перерахування позивачу на його картковий рахунок відповідних коштів. Чинне законодавство з питань проходження військової служби, грошового забезпечення військовослужбовців, не містить положень щодо виплати "за затримку при звільненні". Наголошує на тому, що відповідач діяв у межах компетенції та в порядку, передбаченому нормами чинного законодавства.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог, відповідно до вимог та доводів поданої відповідачем апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді військового комісара Вовчансько-Великобурлуцького об`єднаного районного військового комісаріату Харківської області територіального управління "Північ".

Згідно Витягу із Наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 11.05.2013 №324 відповідно до ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" підполковника ОСОБА_1 , військового комісара Вовчансько-Великобурлуцького об`єднаного районного військового комісаріату Харківської області територіального управління "Північ", звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я). Вислуга років у збройних силах календарна - 32 роки 09 місяців, пільгова - 37 років 07 місяців.(а.с.19)

В подальшому, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 31.05.2013 №109 підполковника ОСОБА_1 , військового комісара Вовчансько-Великобурлуцького об`єднаного районного військового комісаріату Харківської області територіального управління "Північ", виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення 31.05.2013, а також направлено на військовий облік до Жовтневого об`єднаного районного військового комісаріату м.Харкова. (а.с.20).

Під час проходження військової служби позивач отримував у складі грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 20 % місячного грошового забезпечення та індексацію, що підтверджується витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.05.2013 №109.

Позивач, вважаючи, що відповідачем нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні було протиправно здійснено без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, 04.04.2018 звернувся до відповідача із відповідною заявою щодо здійснення нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби, та здійснити позивачу доплату своєчасно не виплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак, листом від 10.04.2018 №126/ВФЗ відповідачем повідомлено позивачу, що у травні 2013 року йому була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні відповідно до вимог діючого законодавства, а щомісячна додаткова грошова винагорода та індексація грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не враховується.

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 у травні 2018 року звернувся із позовом до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2018 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Однак, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 по справі № 820/3373/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: (а.с.21-23)

- рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2018 по справі № 820/3373/18 скасовано;

- прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково;

- визнано протиправними дії (бездіяльність) ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби;

- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби;

- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі №820/3373/18 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В той же час, на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 по справі №820/3373/18, і це не заперечується сторонами, 10.06.2019 ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації.(а.с.24).

23.09.2019 позивач подав до відповідача заяву, в якому зазначив що останнім добровільно виконано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 по справі № 820/3373/18, однак оскільки дії ХОВК визнано протиправними та одноразова грошова допомога при звільненні є складовою його грошового забезпечення, яка була виплачена не в повному обсязі, просив відповідача нарахувати та виплачувати йому середнього розміру грошового забезпечення за період з дати виключення зі списків особового складу військової частини по дату виплати перерахованої одноразової грошової допомоги при звільненні, що мало на думку позивача бути зроблено ХОВК самостійно.(а.с.25).

26.09.2019 позивач отримав відповідь відповідача на дане звернення за вих.№1065/Ю від 25.09.2019, в якій зазначено, що підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення немає, оскільки чинне законодавство з питань проходження військової служби, грошового забезпечення військовослужбовців, не містить положень щодо виплат «за затримку при звільненні» та при звільненні ніякого спору щодо розміру належних сум грошової допомоги при звільненні з військової служби та виключенні зі списків не було. Запропоновано звернутись до суду.(а.с.26).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач через представника звернувся до суду із даним позовом.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем несвоєчасно здійснено розрахунок при звільненні позивача. При цьому відмічено, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції наголосив, що на момент прийняття рішення у суду відсутні підстави вважати, що відповідач при здійсненні перерахунку та виплаті заборгованості не виплатить компенсацію втрати частини доходів з урахуванням індексації доходів, то такі вимоги є передчасними.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 оскаржується лише відповідачем (Харківським обласним військовим комісаріатом), а доводи апеляційної скарги містять лише доводи щодо незгоди із судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів відмічає, що оскаржуване рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 переглядається судом апеляційної інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги стосовно задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Здійснюючи апеляційний перегляд оскарженого судового рішення, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, зважаючи на вимоги діючого законодавства на час спірних правовідносин сторін та фактичні обставини справи.

Згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на позивача, як особи, звільненої з військової служби, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні таких осіб (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи вищевикладене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року № 6-259цс17 наведені правові висновки, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Виходячи з положень статей 116, 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Колегія суддів звертає увагу, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації.

При цьому вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Подібні правові висновки Верховного Суду викладено у постановах від 30 січня 2020 року по справі № 805/136/16-а, від 13 лютого 2020 року по справі №805/5036/15-а, від 14 березня 2019 року по справі №805/5021/15-а.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що підстави для відступлення від правових позицій Верховного Суду судом не встановлені, а сторонами не повідомлені.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас згідно наказу від 11.05.2013 №324 та виключено зі списків особового складу наказом від 31.05.2013 №109.

Разом з тим, нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні здійснено Харківським обласним військовим комісаріатом лише 10.06.2019.

При цьому постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 по справі № 820/3373/18 (а.с.21-23), яка набрала законної сили та не скасована, визнано протиправними дії (бездіяльність) ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 у справі № 524/1714/16-а.

Разом з тим, залишилися поза увагою суду вимоги ч. 2 ст. 117 КЗпП України, згідно яких при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, у разі якщо він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року по справі № 6-1638цс17, від 18 липня 2018 року (справа № 825/325/16)

При цьому, слід зазначити, що необхідною умовою для покладення на підприємство, установу, організацію відповідальності за невиплату або затримку у виплаті належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства, установи, організації у такому несвоєчасному розрахунку або невиплати відповідної суми. Про це зазначається Верховним Судом у постанові від 04.03.2020 у справі № 806/3350/17, в якій суд касаційної інстанції зауважив, що для виникнення такого обов`язку власника та встановлення вини підприємства необхідно з`ясувати та дослідити причини, у зв`язку з чим не було своєчасно здійснено відповідні виплати.

Велика Палата Верховного Суду, приймаючи постанову від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, погодилася з висновком, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Враховуючи обов`язковість вищевикладених висновків Верховного Суду колегія суддів застосувує до обставин цієї справи наступні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України:

1. Позивач звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2019 року, тобто зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, яке мало місце 11 травня 2013 року.

2. Відповідно до матеріалів справи та встановлених обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо включення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації. Суд апеляційної інстанції встановив, що таке право позивач реалізував лише у травні 2018 року, подавши позов до Харківського окружного адміністративного суду. В ході судового розгляду такого спору не було встановлено, що позивач не знав чи не міг знати про порушене його право у період з травня 2013 року по квітень 2018 року (коли звернувся до відповідача з заявою про перерахунок виплаченої допомоги), зокрема, не був ознайомлений із розрахунком належних сум при звільненні, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.

3. Відповідач заперечував проти права позивача на включення щомісячної грошової допомоги та індексації до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду. Відповідні обов`язки у відповідача виникли лише після набрання законної сили судовим рішенням, а саме: постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі № 820/3373/18, повний текст якої був виготовлений 24 травня 2019 року.

Добровільне виконання такого судового рішення було здійснено відповідачем 10.06.2019 після отримання копії судового рішення (а.с. 24), що не заперечується позивачем. Всього затримка у виплаті недоотриманих сум склала повних 72 місяці (з 31.05.2013 по 10.06.2019).

При цьому враховується, що відповідач оскаржував у касаційному порядку таке судове рішення, проте ухвалою Верховного суду від 10 липня 2019 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

4. Сума донарахованих коштів одноразової грошової допомоги при звільненні (11782,18 грн), яку отримав позивач 10 липня 2019 року (про що позивач зазначає у позові), є більш значно меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні ( 72 місяці х 4537,39 грн. місячне грошове забезпечення = 326692,08 грн.)

Розмір місячного грошового забезпечення визначається з наявних у справі розрахунків вихідної допомоги при звільненні за 32 роки вислуги в розмірі 50% в сумі 60816 грн. (а.с. 21) та донараховані судовими рішеннями 11782,18 грн. допомоги ((60816 + 11782,18): 32 х 2).

5. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2013 - 2019 роки можна розрахувати розмір сум, які позивач, недоотримавши належні йому кошти від відповідача, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

6. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що у справі наявні лише підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі лише 15000 грн.

При визначенні такого способу захисту порушеного права позивача на своєчасне отримання належних до виплати сум при звільненні, колегія суддів виходить з приписів статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно яки кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Отже, зважаючи на приписи ст. 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вважає, що найбільш ефективним засобом юридичного захисту порушеного права позивача буде його поновлення у спосіб стягнення на його користь присудженої суми відшкодування з відповідача, а не зобов`язання здійснити нарахування та виплату таких компенсаційних сум.

При цьому необхідно врахувати, що у відповідача не було обов`язку з нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у повному розмірі, з огляду вищевикладені обгрунтування, що зумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Харківського обласного військового комісаріату які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2013 по 10.06.2019.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для включення до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення, оскільки такий спір був вирішений на користь позивача іншими судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Також, відхиляючи інші доводи апеляційної скарги, які не стосуються правильності розрахунку розміру відповідальності за прострочення виплат при звільненні позивача, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, з огляду на приписи п.1 та п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, вимоги апеляційної скарги відповідача підлягають частковому задоволенню, оскільки неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права зумовлюють наявність підстав для скасування судового рішення та прийняття нового про часткове задоволення позову.

Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 по справі № 520/12662/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Прийняти в цій частині позову нове судове рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець А.П. Бенедик

Повний текст постанови складено 06.04.2020.