Справа № 520/9948/19
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2020 р. № 520/9948/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чудних С.О., розглянувши у порядку письмового провадження в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 05 червня 2019 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 05 червня 2019 року.

В обґрунтування позову, зазначив, що податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на помилкових судженнях суб`єкта владних повноважень, що викладені в акті перевірки № 357/20-40-50-06-08/ НОМЕР_1 від 24.04.2019. Позивач зазначив, що висновки акту перевірки є хибними, оскільки базуються на припущеннях та неправильному застосуванні норм податкового законодавства. Так, на думку позивача відповідач вийшов за межі предмету камеральної перевірки, а тому акт такої перевірки є доказом здобутим з порушенням діючого законодавства, а тому перевірка є незаконною. Крім того, копія наказу не була вручена посадовим особам позивача. Також, зазначив, що у зв`язку із перерахуванням поточних платежів в рахунок погашення податкового боргу, що виник у 2014 році протягом 01.07.2016 по 01.04.2017, у ФОП ОСОБА_1 виникав періодично новий податковий борг, у зв`язку із затримкою погашення якого, на нього також нараховано штрафні санкції у порядку статті 126 Податкового кодексу України. ФОП ОСОБА_1 було подані податкові декларації з податку на додану вартість та вчасно перераховані кошти до бюджету в погашення податкових зобов`язань за податковими деклараціями ПДВ в порядку статті 200-1 Податкового кодексу України, поряд із тим, контролюючим органом самостійно змінено напрямок перерахування грошових коштів до бюджету та скеровано їх на погашення податкового боргу за податковим повідомленням-рішенням.

Ухвалою суду від 30.09.2019 відкрито спрощене провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою суду від 29.11.2019 дану справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.02.2020 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання представник позивача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що заперечує проти позову, оскільки порушення, встановлені в ході перевірки позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, висновки якого стали підставою для винесення спірних податкових повідомлень-рішень. Дії контролюючого органу щодо проведення камеральної перевірки є законними, а тому твердження позивача щодо порушення проведення перевірки є необґрунтованими. Також зазначив, що борг який виник у позивача у 2014 році відповідно до вимог статті 87 Податкового кодексу України погашається наступними платежами, які зараховуються платником податків. Крім того, штрафні санкції контролюючим органом застосовувались за той період, за який проведена перевірка, а саме з 30.09.2016 по 30.05.2017, тобто штраф застосовано саме за те, що позивач невчасно сплатив суми, які задекларував сам.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне.

Фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області проведена камеральна перевірка Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питання дотримання термінів сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість.

Результати перевірки оформлені актом № 357/20-40-50-06-08/ НОМЕР_1 від 24.04.2019, яким зафіксовані порушення позивачем вимог діючого законодавства України, а саме порушення вимог приписів п. 57.1 ст. 57, п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу України, в частині несвоєчасної сплати узгодженого податкового зобов`язання за податковими деклараціями № від 15.05.2017, № від 14.04.2017, № від 15.03.2017, № від 15.02.2017, № від 17.01.2017, № від 18.11.2016, № від 18.10.2016, № від 19.09.2016.

На підставі висновків акту перевірки № 357/20-40-50-06-08/ НОМЕР_1 від 24.04.2019 контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення № від 05.06.2019, яким до позивача за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість застосовано штрафні санкції у розмірі 20 % у сумі 9951,87 грн та податкове повідомлення-рішення № від 05.06.2019, яким до позивача за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість застосовано штрафні санкції у розмірі 10 % у сумі 1205,68 грн.

Позивач скористався своїм правом адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, проте рішенням ДПС України від 06.09.2019 № 880/6/99-00-08-05-04 скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення № від 05.06.2019 та № від 05.06.2019 - без змін.

Не погоджуючись із винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Оцінюючи обґрунтованість прийнятих відповідачем рішень, суд зазначає наступне.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач вийшов за межі предмету камеральної перевірки, а тому акт такої перевірки є доказом здобутим з порушенням діючого законодавства та те, що копія наказу не була вручена посадовим особам позивача, а тому перевірка є незаконною, суд зазначає наступне.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право, зокрема проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків, у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з вимогами підпункту 75.1.1. пункту 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Як убачається з п. 76.1. ст. 76 Податкового кодексу України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Згідно з вимогами п.76.2. ст. 76 Податкового кодексу України порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Абзацом 1 п. 76.3. ст. 76 Податкового кодексу України визначено, що камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Разом з тим, в абз. 2 п. 76.3. ст. 76 Податкового кодексу України встановлено, що камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.

Так, згідно з нормами, чинними на момент проведення перевірки, предметом камеральної перевірки, окрім питань правильності оформлення податкових декларацій, можуть бути і інші питання, зокрема своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання.

Відповідно до пункту 86.2 статті 86 Податкового кодексу України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час судового розгляду справи, відповідачем відповідно до вимог статті 75 Податкового кодексу України була проведена в приміщені контролюючого органу камеральна перевірка Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питання дотримання термінів сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість, результати якої оформлені актом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що з 01.01.2017 у контролюючого органу виникли підстави для проведення камеральних перевірок платників податків щодо своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах, а з урахуванням положень статті 102 Податкового кодексу України, такою перевіркою може бути охоплено період в 1095 днів, що настали за останнім днем граничного строку сплати узгодженого податкового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №806/2419/16, у постанові від 02.10.2018 у справі №820/2244/17.

Суд також зазначає, що камеральна перевірка є одним із способів реалізації контрольної функції податкового органу, шляхом якої здійснюється систематичний контроль за своєчасністю нарахування, відображення всіх відомостей, які впливають на правильність декларування платником податків, а також за своєчасністю сплати узгоджених сум грошових зобов`язань.

Водночас, об`єктом камеральної перевірки є виключно дані, які знаходяться в розпорядженні податкового органу, будь-які інші дані не можуть бути предметом дослідження податковим органом.

Суд звертає увагу, що особливості камеральної перевірки полягають у тому, що для її проведення не потрібен наказ керівника податкового органу або інший спеціальний дозвіл чи направлення, не потрібно згоди платника податків, а також його присутності. Мета камеральної перевірки - виявити в поданій звітності, інших даних систем електронного адміністрування, єдиних реєстрів, арифметичні та/або методологічні помилки, або інші відомості, які призвели до заниження або завищення податкового зобов`язання або посвідчують інші реєстраційні порушення, які доводять склад податкового правопорушення. Камеральна перевірка проводиться на систематичній основі.

Враховуючи, що питання своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання відноситься до "інших питань", то камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України.

Таким чином, враховуючи, що у даному випадку контролюючим органом проводилась камеральна перевірка щодо своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання, а саме: з податку на додану вартість за період з 30.09.2016 по 30.05.2017, то відповідачем не порушено 1095 денного строку проведення перевірки.

А тому, посилання позивача на те, що відповідачем порушено порядок проведення камеральної перевірки, що нібито обумовлює її протиправність, є необґрунтованим.

Щодо зафіксованих у акті порушень позивачем вимог діючого законодавства України, а саме порушення вимог приписів п. 57.1 ст. 57, п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу Укарїни, в частині несвоєчасної сплати узгодженого податкового зобов`язання за податковими деклараціями № від 15.05.2017, № від 14.04.2017, № від 15.03.2017, № від 15.02.2017, № від 17.01.2017, № від 18.11.2016, № від 18.10.2016, № від 19.09.2016, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2015 року по справі №820/5151/15 адміністративний позов Дергачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу - задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 суму податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 68299,27 грн на користь Державного бюджету України. Зазначена заборгованість виникла за 2014 рік.

Починаючи з березня 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 сплачував податок на додану вартість.

Внаслідок перерахування поточних платежів в рахунок погашення податкового боргу, що виник у 2014 році, за період з 30.09.2016 по 30.05.2017 ФОП ОСОБА_1 періодично виникав новий податковий борг. У зв`язку із затримкою погашення податкового боргу на нього нараховані штрафні санкції у порядку ст. 126 ПК України.

Так, відповідно до п.п.16.1.4. Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом України та законами з питань митної справи.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (п.31.1. Податкового кодексу України).

Згідно зі ст. 35 Податкового кодексу України сплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи. Сплата податків та зборів здійснюється в готівковій або безготівковій формі, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи. Порядок сплати податків та зборів встановлюється цим Кодексом або законами з питань митної справи для кожного податку окремо.

Статтею 36 Податкового кодексу України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

У відповідності до ст. 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку. Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов`язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вказаною нормою Податкового кодексу України визначено обов`язок податкового органу на зарахування усіх платежів на погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Визначальним при застосуванні приписів цієї статті є наявність податкового боргу.

Зміст графи "призначення платежу" у платіжних дорученнях за будь-яких умов не має значення, що прямо передбачено п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України.

Згідно зі ст. 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

З дослідженого в судовому засіданні акту перевірки та розрахунку штрафної санкції, пояснень представника відповідача судом встановлено, що контролюючим органом застосовано до позивача штрафну санкцію, передбачену ст. 126 Податкового кодексу України за несвоєчасну сплату узгоджених податкових зобов`язань за період з 30.09.2016 по 30.05.2017, до яких увійшов борг, що виник у зв`язку із зарахуванням органом державної податкової служби поточних платежів, що сплачені у вказаному періоді позивачем, в рахунок погашення податкового боргу.

Так, з матеріалів справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що ФОП ОСОБА_1 сплачував ПДВ, що підтверджується наступними документами: платіжне доручення № 72 від 05.05.2017 на суму 5000,00 грн, платіжне доручення №49 від 13.04.2017 на суму 10096,85 грн, платіжне доручення №43 від 12.04.2017 на суму 4223,37 грн, платіжне доручення № 37 від 28.03.2017 на суму 1300,00 грн, платіжне доручення № 27 від 20.03.2017 на суму 1000,00 грн, платіжне доручення № 24 від 17.03.2017 на суму 529,42 грн, платіжне доручення № 116 від 09.02.2017 на суму 4000,00 грн, платіжне доручення № 68 від 01.12.2016 на суму 900,00 грн, платіжне доручення № 62 від 30.11.2016 на суму 950,00 грн, платіжне доручення № 100 від 24.05.2017 на суму 3900,00 грн, платіжне доручення № 76 від 10.05.2017 на суму 10000,00 грн, платіжне доручення № 59 від 28.04.2017 на суму 5200,00 грн, платіжне доручення № 22 від 15.03.2017 на суму 100,00 грн, платіжне доручення № 59 від 29.11.2016 на суму 4800,00 грн, платіжне доручення № 49 від 23.11.2016 на суму 1100,00 грн, платіжне доручення № 47 від 22.11.2016 на суму 3400,00 грн, платіжне доручення № 63 від 28.10.2016 на суму 2000,00 грн, платіжне доручення № 58 від 24.10.2016 на суму 1600,00 грн, платіжне доручення № 45 від 11.10.2016 на суму 1500,00 грн, платіжне доручення № 1 від 03.10.2016 на суму 800,00 грн, платіжне доручення № 1 від 30.09.2016 на суму 4800,00 грн, платіжне доручення № 2 від 26.09.2016 на суму 10400,00 грн, платіжне доручення № 145 від 29.08.2016 на суму 3300,00 грн, платіжне доручення № 137 від 19.08.2016 на суму 1000,00 грн, платіжне доручення № 127 від 09.08.2016 на суму 3000,00 грн, платіжне доручення № 119 від 01.08.2016 на суму 2600,00 грн, платіжне доручення № 110 від 29.07.2016 на суму 800,00 грн, платіжне доручення № 83 від 12.07.2016 на суму 3500,00 грн, платіжне доручення № 82 від 08.07.2016 на суму 150,00 грн, платіжне доручення № 78 від 05.07.2016 на суму 7800,00 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що призначення платежів за платіжними дорученнями, а саме: платіжне доручення № 72 від 05.05.2017 на суму 5000,00 грн, платіжне доручення №49 від 13.04.2017 на суму 10096,85 грн, платіжне доручення №43 від 12.04.2017 на суму 4223,37 грн, платіжне доручення № 37 від 28.03.2017 на суму 1300,00 грн, платіжне доручення № 27 від 20.03.2017 на суму 1000,00 грн, платіжне доручення № 24 від 17.03.2017 на суму 529,42 грн, платіжне доручення № 116 від 09.02.2017 на суму 4000,00 грн, платіжне доручення № 68 від 01.12.2016 на суму 900,00 грн, платіжне доручення № 62 від 30.11.2016 на суму 950,00 грн - було саме сплата податкового боргу згідно рішення суду по справі № 520/5151/15 та сплата пені.

Суд зазначає, що призначення платежів за платіжними дорученнями, а саме: платіжне доручення № 100 від 24.05.2017 на суму 3900,00 грн, платіжне доручення № 76 від 10.05.2017 на суму 10000,00 грн, платіжне доручення № 59 від 28.04.2017 на суму 5200,00 грн, платіжне доручення № 22 від 15.03.2017 на суму 100,00 грн, платіжне доручення № 59 від 29.11.2016 на суму 4800,00 грн, платіжне доручення № 49 від 23.11.2016 на суму 1100,00 грн, платіжне доручення № 47 від 22.11.2016 на суму 3400,00 грн, платіжне доручення № 63 від 28.10.2016 на суму 2000,00 грн, платіжне доручення № 58 від 24.10.2016 на суму 1600,00 грн, платіжне доручення № 45 від 11.10.2016 на суму 1500,00 грн, платіжне доручення № 1 від 03.10.2016 на суму 800,00 грн, платіжне доручення № 1 від 30.09.2016 на суму 4800,00 грн, платіжне доручення № 2 від 26.09.2016 на суму 10400,00 грн, платіжне доручення № 145 від 29.08.2016 на суму 3300,00 грн, платіжне доручення № 137 від 19.08.2016 на суму 1000,00 грн, платіжне доручення № 127 від 09.08.2016 на суму 3000,00 грн, платіжне доручення № 119 від 01.08.2016 на суму 2600,00 грн, платіжне доручення № 110 від 29.07.2016 на суму 800,00 грн, платіжне доручення № 83 від 12.07.2016 на суму 3500,00 грн, платіжне доручення № 82 від 08.07.2016 на суму 150,00 грн, платіжне доручення № 78 від 05.07.2016 на суму 7800,00 грн було саме сплата податку на додану вартість за період з 30.09.2016 по 30.05.2017.

Таким чином, у зв`язку з перерахуванням поточних платежів в рахунок погашення податкового боргу, що виник у 2014 році протягом 01.07.2016 по 01.04.2017, у позивача виникав періодично новий податковий борг, у зв`язку із затримкою погашення якого, на нього також нараховані штрафні санкції у порядку статті 126 Податкового кодексу України.

Отже, фактично санкції застосовані паритетно, тобто в рівній мірі, як на суму боргу щодо якої існувала фактична затримка погашення, так і на суми наступних платежів. Таким чином, при простроченні сплати певної узгодженої суми грошового зобов`язання, санкції на цю суму по ст. 126 ПК України нараховані неодноразово.

При цьому, суд також звертає увагу на те, що при проведенні перевірки відповідачем не враховано, що з лютого 2015 року, в зв`язку зі змінами діючого податкового законодавства, було змінено порядок та механізм зі сплати ПДВ.

Введено систему електронного адміністрування цього податку, в рамках якої було відкрито рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Порядок списання коштів в рахунок сплати податків було встановлено п. 200-1.7 ст. 200-1 Податкового кодексу України: кошти, зараховані на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, є коштами, які використовуються виключно у цілях, визначених пунктом 5 статті 200-1 цього Кодексу. А право використовувати ці кошти на погашення податкового боргу, було встановлено лише з 29 липня 2016 року (зміни внесено Законом України №643-VІІІ від 16.07.2015).

Відповідно до п.200-1.5 ст.200-1 Податкового кодексу України, з рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника перераховуються кошти до державного бюджету в сумі податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті за наслідками звітного податкового періоду, та на поточний рахунок платника податку за його заявою, яка подається до контролюючого органу у складі податкової звітності з податку на додану вартість, у розмірі суми коштів, що перевищує суму задекларованих до сплати до бюджету податкових зобов`язань та суми податкового боргу з податку. При цьому перерахування коштів на поточний рахунок платника може здійснюватися у разі відсутності перевищення суми податку, зазначеної у складених податкових накладних, складених у звітному періоді та зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних, над сумою податкових зобов`язань з податку за операціями з постачання товарів/послуг, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість у цьому звітному періоді.

Згідно п.п.20, 25 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2014 №569, для перерахування до бюджету сум узгоджених податкових зобов`язань відповідно до поданої податкової декларації з податку ДФС не пізніше ніж три робочі дні до закінчення граничного строку, встановленого Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, надсилає Казначейству реєстр платників податків, в якому зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб-підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку, звітний (податковий) період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру Казначейство перераховує суми податку до бюджету.

Сплата податкових зобов`язань, визначених контролюючим органом відповідно до підпунктів 54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 Кодексу, та сплата передбачених Кодексом штрафних санкцій і пені здійснюються платником податку з поточного рахунку до відповідного бюджету.

При цьому положення п.87.1 ст.87 ПК України (в редакції чинній на момент вчинення спірних правовідносин) встановлювали, що джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Джерелом самостійної сплати грошових зобов`язань з податку на додану вартість є суми коштів, що обліковуються в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, та джерела, зазначені в абзаці першому цього пункту.

А право використовувати ці кошти на погашення податкового боргу, було встановлено тільки з 29 липня 2016 року Законом України №643-VІІІ від 16.07.2015 року, зокрема, п.87.1 ст.87 ПКУ доповнено наступним реченням: "Для погашення такого податкового боргу за рахунок коштів на рахунку платника податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість центральний орган виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, за умови наявності підстав, передбачених статтею 95 цього Кодексу, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр, у якому зазначаються найменування платника, податковий та індивідуальний податковий номер платника та сума податкового боргу, що підлягає перерахуванню до бюджету. Порядок формування та надсилання органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, такого реєстру визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової і митної політики".

Згідно п.95.3 ст.95 Податкового кодексу України, стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем були подані податкові декларації з податку на додану вартість та вчасно здійснено перерахування коштів до бюджету в погашення податкових зобов`язань за податковими деклараціями з ПДВ, в порядку, передбаченому ст.200-1 ПКУ, разом з тим контролюючим органом самостійно змінено напрямок перерахування грошових коштів до бюджету та скеровано їх на погашення податкового боргу за податковим повідомленням рішенням.

Вказані дії податкового органу порушують право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України, оскільки стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Так, у рішенні в справі "Щокін проти України" (п.49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст.1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні». Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи викладене, суд зазначає, що висновки, викладені в акті перевірки № 357/20-40-50-06-08/ НОМЕР_1 від 24.04.2019 не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам діючого законодавства, а отже податкові повідомлення-рішення № від 05 червня 2019 року та № від 05 червня 2019 року підлягають скасуванню, а позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, код 43143704) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 05 червня 2019 року та № від 05 червня 2019 року.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, код 43143704).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О.Чудних