Справа № 140/2941/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/2941/19 пров. № А/857/1607/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Улицького В.З., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Шацької районної державної адміністрації Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі № 140/2941/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шацької районної державної адміністрації Волинської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Ковальчук В.Д. в м. Луцьку Волинської області 24.12.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з адміністративним позовом до Шацької районної державної адміністрації Волинської області (далі - відповідач), про визнання протиправною відмову, викладену у листах від 18.09.2019 №К-109, №К-64/1, №К-63/1, №К-110, у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва на території Світязької сільської ради Шацького району Волинської області за кадастровими номерами: :04:001:0320, :04:001:0321, :04:001:0323, :04:001:0325; зобов`язання повторно розглянути заяви від 28.08.2019 про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва на території Світязької сільської ради Шацького району Волинської області за кадастровими номерами: :04:001:0320, :04:001:0321, :04:001:0323, :04:001:0325.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

У доводах апеляційної скарги посилається на те, що Шацька районна державна адміністрація листами від 18.09.2019 №К-109, №К-64/1, №К-63/1, №К-110 повідомила позивача про неможливість вирішення питання про затвердження проектів землеустрою по суті, оскільки позивачем не дотримано вимог чинного законодавства, які необхідні для зміни цільового призначення земель. Так, позивачу вказано, що подані проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва необхідно погодити з структурним підрозділом районної державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури. На думку відповідача на належних позивачу спірних земельних ділянка у разі зміни їх цільового призначення планується розташування об`єктів будівництва, а тому проекти землеустрою потребують обов`язкового погодження структурним підрозділом районної державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури.

Також зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки листам управління містобудування та архітектури Волинської обласної державної адміністрації від 28.08.2019, які є доказом наміру позивача щодо розташування об`єктів будівництва на спірних земельних ділянках. Також не надано оцінки листам управління екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації, якими проекти землеустрою погоджено з зауваженнями. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не вірно встановлено, що з матеріалів справи слідує, що Відділом у Шацькому районі Міжрайонного управління у Любомильському районі та Шацькому районах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області прийняті висновки про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 21.02.2019 №2014/82-19, 04.01.2019 №15/82-19, від 02.01.2019, від 29.07.2019, оскільки зазначеним відділом висновки про розгляд не приймалися, а наявні висновки територіальних органів Держгеокадастру у проектах землеустрою не досліджувалися.

Також вказує на те, що відсутній детальний план території, на якій розташовані спірні земельні ділянки, а тому відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміна цільового призначення цих земельних забороняється.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок кадастровий номер :04:001:0320, :04:001:0321, :04:001:0323, :04:001:0325, цільове призначення яких для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.07.2018 №129997379, №129998656, №129995985, №130000193 (а.с.17 (зворот), а.с.40 (зворот), а.с.60 (зворот), а.с.77 (зворот).

02.09.2018 позивач звернулася із заявами до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про виготовлення проектів землеустрою щодо відведення згаданих земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва (а.с.16 (зворот), 39 (зворот), 59 (зворот), 76 (зворот), в результаті чого між позивачем та підприємцем ОСОБА_2 укладені договори на виконання робіт №10.09 від 10.09.2018, №02.09 від 02.09.2018, №20.09 від 20.09.2018 та виготовлені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок кадастровий номер :04:001:0320, :04:001:0321, :04:001:0323, :04:001:0325, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03) на землі для індивідуального садівництва (КВЦПЗ 01.05) (а.с.11-30, 34-51, 54-71, 74-88).

28 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася із заявами до Шацької РДА про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва на території Світязької сільської ради Шацького району Волинської області за кадастровими номерами: :04:001:0320, :04:001:0321, :04:001:0323, :04:001:0325.

Листами Шацької РДА від 18.09.2019 №К-109 (а.с.10), №К-64/1 (а.с.33), №К-63/1 (а.с.53), №К-110 (а.с.73) ОСОБА_1 відмолено у затвердженні таких проектів землеустрою з тих підстав, що на земельних ділянках з видом цільового призначення для індивідуального садівництва можливе зведення необхідних будинків, господарських споруд, а тому проекти землеустрою необхідно погодити з структурним підрозділом районної державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури. Крім того, з урахуванням вимог частини 4 статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" оскільки детальні плани території, де розташовані земельні ділянки не розроблялися, тому зміна цільового призначення земельних ділянок забороняється.

Не погодившись з відмовами відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем дотримано регламентовану законодавством процедуру виготовлення та погодження проектів землеустрою, разом з тим, фактична відмова відповідача у листах від 18.09.2019 №К-109, №К-64/1, №К-63/1, №К-110 у їх затвердженні з вищенаведених підстав є протиправною.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858-IV проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають:

завдання на розроблення проекту землеустрою;

пояснювальну записку;

копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності);

рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом);

письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду;

довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями;

матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці;

розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки);

перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

кадастровий план земельної ділянки;

матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

матеріали погодження проекту землеустрою.

Відповідно до частини 1 статті 20 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Частиною 3 статті 20 ЗК України передбачено, що зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться:

щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою;

щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

Відмова Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у зміні цільового призначення земельної ділянки або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Частинами 5, 6 статті 186-1 ЗК України передбачено, що органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

З матеріалів справи встановлено, що Відділом у Шацькому районі Міжрайонного управління у Любомльському та Шацькому районах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області прийняті висновки про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 21.02.2019 №2014/82-19, від 04 січня 2019 року №75/82-19, від 02 січня 2019 року, від 29 липня 2019 року, з яких встановлено, що територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин погоджені вищенаведені проекти землеустрою, зауважень та пропозицій до яких нема. При цьому, у висновках зазначено, що проекти землеустрою відповідають вимогам земельного законодавства та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам.

Покликання апелянта на те, що вищевказаним відділом висновки про розгляд не приймалися, а наявні висновки територіальних органів Держгеокадастру у проектах землеустрою не досліджувалися, апеляційний суд зазначає, що вказане спростовується наявністю таких висновків в матеріалах справи (а.с.28 (зворот) - 29, а.с.49 (зворот), а.с.69 (зворот) - 70, а.с.87).

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки листам управління містобудування та архітектури Волинської обласної державної адміністрації від 28.08.2019, які є доказом наміру позивача щодо розташування об`єктів будівництва на спірних земельних ділянках.

Однак, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вірно зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази розташування об`єктів будівництва на спірних земельних ділянках. Також не наведено документально підтверджених намірів позивача здійснювати будівництво таких об`єктів на цих земельних ділянках. При цьому, положеннями земельного законодавства не заборонено використання земельних ділянок для індивідуального садівництва без зведення на них необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Водночас з урахуванням вимог частини 2 статті 186-1 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подаються також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури.

Частиною 3 статті 35 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Враховуючи, що, як зазначено вище, на спірних земельних ділянках відсутні будь-які об`єкти будівництва, а також відсутність доказів того, що таке будівництво планується позивачем, покликання апелянта, у листах від 18.09.2019 №К-109, №К-64/1, №К-63/1, №К-110 про необхідність погодження проектів землеустрою зі структурним підрозділом районної державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури є передчасними та безпідставними.

Щодо покликань апелянта на недотримання позивачем частини 4 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

Водночас частиною 3 статті 24 цього Закону передбачено, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків:

1) розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи;

2) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону;

3) надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

4) надання земельної ділянки для розміщення лінійних об`єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв`язку);

5) буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів;

6) будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об`єктів.

Передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених цією частиною, за відсутності плану зонування або детального плану території не допускається, якщо земельна ділянка:

розташована в межах зелених зон населених пунктів, внутрішньоквартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення);

віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земель для дачного будівництва), лісогосподарського призначення.

Аналізуючи положення статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» апеляційний суд зазначає, що дана норма визначає особливості регулювання земельних відносин при здійсненні містобудівної діяльності. При цьому, матеріалами справи не підтверджено, а відповідачем не доведено здійснення позивачем містобудівної діяльності щодо забудови спірних земельних ділянок. Відтак, посилання апелянта у згаданих листах на частину 4 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є безпідставними.

Крім того, відповідач не заперечує факту відсутності детальних планів спірних територій, водночас частина 4 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняє змінювати цільове призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території, а не за його відсутності. Жодних доказів того, що проектна документація не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території представником відповідача не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

В свою чергу, наявність обмежень, встановлених генеральним планом території, на якій розташовані спірні земельні ділянки, або заборон, які б не узгоджувались із цільовим призначенням, визначеним в проектах землеустрою щодо відведення цих земельних ділянок, відповідачем не підтверджено.

Щодо покликань апелянта на те, що судом першої інстанції не надано оцінки листам управління екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації якими проекти землеустрою погоджено з зауваженнями, апеляційний суд зазначає, що дані листи не були підставою для відмови, викладеної у листах від 18.09.2019 №К-109, №К-64/1, №К-63/1, №К-110, у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а тому такі до уваги не беруться.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем дотримано регламентовану законодавством процедуру виготовлення та погодження проектів землеустрою, разом з тим, фактична відмова відповідача у листах від 18.09.2019 №К-109, №К-64/1, №К-63/1, №К-110 у їх затвердженні з вищенаведених підстав є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4)безсторонньо (неупереджено);

5)добросовісно;

6)розсудливо;

7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики.

В Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шацької районної державної адміністрації Волинської області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі № 140/2941/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. З. Улицький
З. М. Матковська