Справа № 480/680/20
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2020 р. Справа №480/680/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), і просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за період з 05.09.2019 по 20.10.2019;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно та винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах) за період із 24.10.2019 по день ухвалення судового рішення у даній справі.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 20.10.2016 по 23.10.2019 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 , однак при звільненні, відповідач, у порушення вимог чинного законодавства, не провів з ним повний розрахунок, а саме не виплатив кошти за неотримане речове майно, винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях. Також просить стягнути з в/ч НОМЕР_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ухвалою суду від 04.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
19.02.2020 відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву (а.с.25-39), у якому проти позовних заперечує у повному обсязі та зазначає, що грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу не повинна виплачуватись, оскільки на день звільнення з військової служби позивач мав 3 роки і 3 дні календарної вислуги з моменту настання права на отримання речового майна, тобто ОСОБА_1 не набув права на отримання вказаної компенсації.
Щодо виплати винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації зазначає, що ОСОБА_1 отримував винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, за період з 05.09.2019 по 30.09.2019 та з 01.10.2019 по 15.10.2019, що підтверджується витягом із роздавальної відомості №386 від 23.12.2019 та витягом із відомості №291 від 24.12.2019.
Також, відповідачем не заперечується факт невиплати позивачеві винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах за період з 16.10.2019 по 20.10.2019. Проте, зазначає, що посадовими особами військової частини протягом значного періоду велась відповідна робота щодо приведення у відповідність термінів перебування позивача у зоні проведення операції об`єднаних сил у складі військової частини з метою виплати йому відповідної винагороди, однак, витяг із наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 06.02.2020 №17/ДСК, яким вносяться зміни до наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 01.11.2019 року № 116/ДСК в частині скасування абзацу, за змістом якого дата виключення ОСОБА_1 зі складу сил і засобів об`єднаних сил - 15.10.2019, надійшов до в/ч НОМЕР_1 лише 10.02.2020.
Щодо стягнення середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні відповідач зазначає, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо). Оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною, тому на нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а, відтак, дана вимога позивача є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
05.03.2020 представником позивача подано до суду відповідь на відзив (а.с.85-87), у якій заперечуючи проти доводів відповідача зазначає, що доводи наведені відповідачем у відзиві, є безпідставними та не спростовують обґрунтування, наведені позивачем у позовній заяві, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
11.03.2020 відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.92-98), у яких заперечує проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, та, зокрема, зазначає, що позивач був звільнений з військової служби у запас 23.10.2019, тобто, вже після внесення змін до Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців ЗСУ в мирний час та особливий період, затвердженої наказом МОУ від 29.04.2016 №232, та був розрахований як такий, у якого календарної вислуги військової служби за контрактом менше ніж 5 років, а тому позивач не набув права на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. У задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20.10.2016 по 23.10.2019 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка Серія НОМЕР_2 (а.с.8, зворотна сторона).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , яке видане 14.08.2015, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.5).
Наказом командира 27 реактивної артилерійської бригади (по особовому складу) від 07.10.2019 №155-РС, позивач був звільнений з військової служби за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту).
Наказом від 23.10.2019 №233 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини, з 20.10.2019 з усіх видів забезпечення (а.с.7).
25.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із заявою (а.с.11), у якій просив виплатити належні йому грошові кошти, а саме:
- грошову компенсацію за невикористані відпустки відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту", як учаснику бойових дій;
- грошову компенсацію за невикористані дні відпустки відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей";
- грошові кошти за перебування в зоні проведення ООС з 05.09.2019 по 20.09.2019 з відповідними надбавками за бойові чергування згідно раніше наданих довідок та наказів;
- грошову компенсацію за неотримане речове майно, згідно поданого в серпні 2019 року рапорта;
- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, передбачених Постановою КМУ від 07.11.2007 №1294.
У позовній заяві позивач зазначає, що грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження військової служби та винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за період з 05.09.2019 по 20.10.2019 при звільненні не отримав, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно врегульовано Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 № 232, яким затверджена інструкція «Про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період».
Відповідно до п.4 розділу 3 Інструкції, під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом із запасу та на момент звільнення не мав календарної вислуги більше ніж 5 років, а тому не набув права на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Доводи позивача про те, що він отримував речовий атестат під час вибуття у відрядження, а тому набув право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно є безпідставними, оскільки у даному випадку переважне значення щодо даної позовної вимоги, є наявність права на отримання відповідних коштів, а не дії відповідача, пов`язані з даним питанням.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачеві грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та зобов`язання виплатити останньому вказану грошову компенсацію не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу вказану винагороду, то суд зазначає наступне.
Наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 №67, затверджено «Інструкції про розміри і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду» (далі - Інструкція).
Відповідно до п.1 та п.5 Розділу 2 Інструкції (в редакції чинній на час проходження служби), розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначений у додатку 1 до цієї Інструкції (в інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту (АТО) 1200 грн.).
Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.
Підтвердженням залучення до участі в АТО є витяг із наказу органу військового управління (штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, для яких розроблено окремий порядок обліку військовослужбовців, які ведуть оперативну (військову, спеціальну) розвідку на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) та не перебувають у підпорядкуванні керівництва штабу АТО).
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до посвідчення про відрядження №1804 від 04.09.2019 в/ч НОМЕР_1 прибув у службове відрядження у в/ч НОМЕР_4 з метою виконання (бойових) завдань до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування "Північ" для безпосередньої участі в операції об`єднаних сил, забезпечення її проведення, що підтверджується Витягом з наказу в/ч НОМЕР_5 від 05.09.2019 №210 (а.с.9).
Так, позивач у період з 05.09.2019 по 20.10.2019 (день повернення позивача у військову частину НОМЕР_1 ) брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів в м. Сєвєродонецьк Луганської області, що підтверджується довідкою в/ч НОМЕР_5 від 27.09.2019 №143/2019/2771 (а.с.10).
З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для виплати позивачу винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
У той же час, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач отримував винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду за період з 05.09.2019 по 30.09.2019 та з 01.10.2019 по 15.10.2019 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 05.12.2019 № 826 (а.с.48-49). Даний факт також підтверджується витягом із роздавальної відомості № 386 від 23.12.2019 та витягом із відомості № 291 від 24.12.2019 (а.с.50,51).
Відповідачем факт не виплати позивачу винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах за період з 16.10.2019 по 20.10.2019 не заперечується, а, відтак, суд дійшов висновку про задоволення позовних в частині зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за період з 16.10.2019 по 20.10.2019.
У той же час, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за період з 05.09.2019 по 20.10.2019, виходячи з наступного.
Як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву і запереченнях на відповідь на відзив, а також підтверджено матеріалами справи, посадовими особами в/ч НОМЕР_1 протягом значного періоду проводилась відповідна робота щодо приведення у відповідність термінів перебування позивач у зоні проведення операції об`єднаних сил у складі військової частини з метою виплати йому відповідної винагороди. Крім того, лише 11.01.2020 на адресу в/ч НОМЕР_1 надійшов витяг з наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 09.01.2020 №2/ДСК, відповідно до якого Про залучення особового складу до сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, відповідно до якого старший сержант ОСОБА_1 виключений зі складу сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з 20.10.2019 (а.с.69). Поряд з тим, інформація щодо внесення змін до наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 01.11.2019 №116/ДСК Про залучення особового складу до сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях щодо зміни дати виключення ОСОБА_1 зі складу сил і засобів об`єднаних сил з 15.10.2019 на 20.10.2019 до військової частини так і не надійшла. Тому 11.01.2020 командиром в/ч НОМЕР_1 засобами АСУ Дніпро повторно направлено телеграму вих.№ 115 (а.с.70) на ім`я командира в/ч НОМЕР_5 з відповідним клопотанням щодо належного врегулювання питання внесення змін до наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 01.11.2019 № 116/ДСК.
Однак, витяг із наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 06.02.2020 №17/ДСК, яким вносяться зміни до наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 01.11.2019 року № 116/ДСК в частині скасування абзацу, за змістом якого дата виключення ОСОБА_1 зі складу сил і засобів об`єднаних сил - 15.10.2019, надійшов до в/ч НОМЕР_1 10.02.2020 (а.с.72).
Таким чином, підтверджуючі документи щодо термінів перебування позивача в зоні проведення операції об`єднаних сил в складі в/ч НОМЕР_5 наявні у відповідача, відповідні посадові особи в/ч НОМЕР_1 опрацьовують наявну інформацію з метою розробки відповідного проекту наказу командира в/ч НОМЕР_1 для розрахунку та замовлення відповідних коштів тощо, а тому у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, оскільки відповідачем вживаються всі заходи для виплати ОСОБА_1 вказаної винагороди.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно та винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах) за період із 24.10.2019 по день ухвалення судового рішення у даній справі, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що спір між сторонами, з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні виник у зв`язку із тим, що при звільненні із військової служби з позивачем не проведено своєчасного розрахунку, а саме: не виплачено компенсацію за не отримане під час проходження військової служби речове майно та винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та зобов`язання виплатити позивачу вказану грошову компенсацію, а тому і підстави для стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно відсутні.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що вимоги ст.ст. 116 та 117 КЗпП України не можуть бути застосовані судом, оскільки вказані норми не поширюються на військовослужбовців.
З вказаними доводами відповідача суд не погоджується, оскільки вони протирічать вимогам ст. 116 КЗпП України та п.10 Постанови КМ України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей».
Так, приписи ст. 116 КЗпП України не містять вимог, що вона поширюється виключно на заробітну плату або грошове забезпечення, а навпаки визначає, що вона поширюється на всі суми, що належать виплатити працівнику роботодавцем.
У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що за несвоєчасну виплату відповідачем винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду ОСОБА_1 в день звільнення, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 04.12.2019 № 825/742/16.
З матеріалів справи судом встановлено, що у день звільнення позивача зі служби 23.10.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме: винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду за період з 05.09.2019 по 30.09.2019 та з 01.10.2019 по 20.10.2019.
При цьому суд звертає увагу, що на час розгляду справи позивачу було виплачено винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду за період з 05.09.2019 по 30.09.2019 та з 01.10.2019 по 15.10.2019 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 05.12.2019 № 826 (а.с.48-49). Даний факт також підтверджується витягом із роздавальної відомості № 386 від 23.12.2019 та витягом із відомості № 291 від 24.12.2019 (а.с.50,51).
Відтак, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки.
Разом з тим, враховуючи, що судом частково задоволено позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було висловлено касаційною інстанцією в постанові Верховного суду від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а адміністративне провадження №К/9901/9908/19.
При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку суд вважає за необхідне враховувати розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, ступінь вини відповідача та інших обставин справи.
Виходячи із обставин справи, принципів законності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку щодо винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, яка буде співмірною з урахуванням всіх обставин справи
Згідно довідки про грошове забезпечення позивача від 13.11.2019 № 1102 про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії для обчислення пенсії (а.с. 14), середньоденне грошове забезпечення позивача становить 239, 82 грн.
Як вже зазначалося судом вище, позивача було звільнено зі служби 23.10.2019, а частковий розрахунок, у загальній сумі 8778,49 грн, за періоди з 05.09.2019 по 30.09.2019 та з 01.10.2019 по 15.10.2019 з позивачем проведено 23.12.2019, тобто, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 61 день. Таким чином сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить: 239,82 грн (середньоденний заробіток позивача) * 61 день = 14 629, 02 грн.
У той же час, враховуючи застосування судом "принципу співмірності", та оскільки відповідачем у день звільнення позивача, а також на час розгляду справи не було проведено повного розрахунку з позивачем, суд проходить до висновку, що у даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 8778,49 грн, яка не перевищує суми, що була виплачена відповідачем на користь позивача із затримкою розрахунку.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" і такий ним не сплачувався (а.с.5). Відтак, підстави для компенсації витрат за сплату позивачем судового збору у справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за період з 16.10.2019 по 20.10.2019 включно.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 8778,49 грн (вісім тисяч сімсот сімдесят вісім гривень 49 коп).
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька