Справа № 540/1702/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/1702/19
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Єщенка О.В., Танасогло Т.М.

розглянув у порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом та посилаючись на те, що відповідачем без наявності обґрунтованих правових підстав призначено йому пенсію у меншому розмірі, ніж той на який він має право відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», просив суд: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо призначення позивачу з 31 серпня 2016 основного розміру пенсії 68% грошового забезпечення;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу основний розмір пенсії 70% грошового забезпечення відповідно до п. "а" ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», здійснити перерахунок і виплату належного пенсійного забезпечення з врахуванням основного розміру пенсії 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення з 31 серпня 2016.

З наслідками розгляду адміністративного позову Херсонським окружним адміністративним судом 10 вересня 2019 ухвалено постанову про задоволення адміністративного позову.

Суд першої інстанції визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області (надалі - ГУ ПФУ) щодо нарахування пенсії 68% відповідної суми грошового забезпечення розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , призначеної з 31 серпня 2016 року і зобов`язав ГУ ПФУ призначити та здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до приписів пункту «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 70 % відповідної суми грошового забезпечення, а саме: за вислугу 20 років - 55 % відповідної суми грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 % відповідної суми грошового забезпечення, з урахуванням раніше проведених виплат з 31 серпня 2016.

Приймаючи означене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено зі служби в поліції наказом ГУ Національної поліції від 31 серпня 2016 № 158 о/с саме на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до військової служби, що відповідно до пункту "а" частини першої статті 13 Закону №2262-ХІІ надає право позивачу на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 % відповідних сум грошового забезпечення, тобто позивач має законодавчо визначене право на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 73% відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням стажу його служби в поліції на день звільнення - 26 років 11 місяців 08 днів, що встановлено зазначеним Наказом про звільнення позивача.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, повністю відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказав на те, що ОСОБА_1 звільнений зі служби не у відставку, а у запас у зв`язку з хворобою, то відповідно до п.2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», який передбачає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, тоді як за п.3 ч.1 ст. 77, цього ж Закону, - за віком у разі досягнення встановленого для нього цим законом граничного віку перебування на службі. Крім того, оскільки ОСОБА_1 отримує пенсію з 31 серпня 2016, а звернувся до суду тільки 15 серпня 2019, ним без поважних причин пропущено встановлений Законом строк звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з`ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено: «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

У пункті «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ, пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» № 580-VIII встановлено: «Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 лютого 2001 № 85 затверджено Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України та Порядок проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС

Підпунктом 1.63.5 пункту 1.63 наведеного вище Порядку № 85 передбачено, що за результатами медичного огляду військово-лікарські комісії щодо осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виносить такі постанови: «Придатний до військової служби»; «Придатний до військової служби. Не придатний на посаду» (вказану в направленні відділу роботи з особовим складом та згідно з Таблицею вимог до індивідуальних психофізіологічних особливостей); «Обмежено придатний до військової служби»; «Потребує звільнення від виконання службових обов`язків (занять), відпустки за станом здоров`я»; «Не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час»; «Не придатний до військової служби зі зняттям з військового обліку».

У свідоцтві про хворобу № 200 р/ нс від 25 серпня 2016 Військово-лікарською комісією ДУ «ГМО МВС України по Херсонській області» зазначено: «Захворювання ТАК, пов`язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» (а.с. 14).

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що, 31 серпня 2016 Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області видано наказ № 158 о/с про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 2 ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 13). Отже позивача звільнено сі служби у відставку саме через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для ГУ ПФУ підставою для обрахунку і виплаті пенсії ОСОБА_1 є саме наказ №158 о/с від 21 серпня 2016 «По особовому складу», а не висновок військово-лікарської комісії ДУ «ГМО МВС України по Херсонській області» №200 р/нс від 25 серпня 2016. Цим наказом юридично визначено причину, за якої позивача було звільнено з зі служби в поліції - через хворобу. Тільки у випадку зміни, скасування вказаного вище наказу ГУ Національної поліції в Херсонській області стане можливою і зміна підстав звільнення ОСОБА_1 . На теперішній час такі підстави відсутні.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що ні в висновку медичної комісії ні в наказі про звільнення позивача не вказано про те, що його «звільнено у запас у зв`язку з хворобою». Це формулювання для підтвердження своєї правової позиції, без зазначення джерела виникнення, застосовано ГУ ПФУ в запереченнях на позов та в апеляційній скарзі.

Що стосується строків звернення позивача за захистом своїх прав і законних інтересів суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно із Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 у справі № 164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 у справі № 522/2738/17, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017).

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що призначення, нарахування та виплати пенсії позивачу у відповідному розмірі є протиправною дією суб`єкта владних повноважень - ГУ ПФУ у Херсонській області, суд апеляційної інстанції визнає правильними висновки Херсонського окружного адміністративного суду і не погоджується із доводами відповідача, що у даних правовідносинах слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки це має наслідком неможливість реалізувати передбачене частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

Зважаючи на все вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підчас розгляду справи судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні ГУ ПФУ фактичних обставин норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не убачається.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - без змін.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня отримання сторонами повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: