Справа № 500/2633/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2633/19

25 лютого 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Хрущ В.Л., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство "Альфа Банк", про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни (далі відповідач, приватний виконавець Юхименко О.Л.), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №60435960 від 28.10.2019 року, та зобов`язати приватного виконавця скасувати таку постанову.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ТзОВ "Альфа Банк" пред`явив виконавчий напис №123025 від 07.10.2019 року для виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л., на підставі якого приватний виконавець 28.10.2019 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. Позивач вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження №60435960 від 28.10.2019 року є протиправною, оскільки відповідно до ч.2 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. З огляду на наведену норму, позивач звертає увагу, що вона зареєстрована та проживає у м. Теребовля Тернопільської області та майна на території м. Києва не має. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не дотримано вимог ст.24 Закону України "Про виконавче провадження" та відкрито виконавче провадження не за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи або знаходженням її майна, з порушенням правил територіальної діяльності, за наявності у приватного виконавця достовірної інформації про місце проживання та перебування позивача в іншому виконавчому окрузі та відсутності доказів підтвердження наявності в боржника майна в м.Києві, за місцем відкриття виконавчого провадження. У зв`язку із наведеним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року дану позовну заяву залишено без руху.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді від 06.12.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 16.12.2019 року.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки дії приватного виконавця були вчинені відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". Водночас зазначено, що грошові кошти у формі записів на рахунках у банках є майном, у розумінні ст. 190 ЦК України. Дана позиція підтверджується листом роз`ясненням Міністерства юстиції України №23123/16620-33-18/20.5.1 від 11.06.2018 року. Відповідач зазначає, що стягувачем було надано заяву про примусове виконання рішення із зазначенням місця знаходження майна боржника (грошових коштів) - карткового рахунку № НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 , відкритого в АТ "Альфа-Банк", який розташований за адресою: м.Київ, АДРЕСА_2. Таким чином, приватний виконавець має право приймати виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах. З огляду на наведене, оскільки до відповідача надійшов виконавчий документ у якому зазначено місцезнаходження майна боржника у межах виконавчого округу м.Києва, у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із пред`явленням не за місцем виконання. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

16.12.2019 року до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, в порядку письмового провадження.

16.12.2019 року до суду відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

Ухвалою суду від 16.12.2019 року відкладено розгляд справи на 23.12.2019 року та залучено у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Акціонерне товариство "Альфа Банк".

23.12.2019 року у судове засідання відкладене у зв`язку з відсутністю доказів належного повідомлення позивача.

У судове засідання 25.02.2020 року сторони не з`явились.

До судового засідання 25.02.2020 року - залученою третьою особою жодних пояснень з приводу заявленого позову - не подано, жодних заяв чи клопотань від третьої особи до суду - не надходило.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, враховуючи відповідну заяву позивача, суд, керуючись частиною четвертою статті 229 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та розглянув дану справу в порядку письмового провадження відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступні обставини.

07.10.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №23025, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Альфа-Банк" заборгованості в розмірі 13022,60 грн. за кредитним договором №630877862.

Вказаний виконавчий напис №23025 від 07.10.2019 року АТ "Альфа-Банк" пред`явило для виконання приватному виконавцю Юхименко О.Л.

В заяві про примусове виконання рішення №119431, без вказаної в ній дати, стягувач, АТ "Альфа-Банк", просив:

« 1. Відкрити, за місцем знаходження майна (грошових коштів) боржника, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною за № 23025 від 07.10.2019 про стягнення із боржника, яким є - ОСОБА_1 , коштів у розмірі 13 022,60 гривень.

2. Звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яким є: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_2 , без застосування заходів примусового звернення стягнення на його майно та без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) Боржника.».

До заяви АТ "Альфа-Банк" долучено: платіжне доручення про сплату авансового внеску, оригінал виконавчого напису №23025 від 07.10.2019 року, належним чином завірену копію довіреності представника стягувача.

28.10.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Юхименко Ольгою Леонідівною на підставі виконавчого напису №23025 від 07.10.2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60435960 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Альфа-Банк" заборгованості в розмірі 13022,60 грн.

Не погодившись з таким рішення приватного виконавця, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку даним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України "Про виконавче провадження".

У відповідності до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів як виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403-VII від 02 червня 2016 року, (далі - також Закону №1403) про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються зокрема виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність.

Згідно з пунктом 4 частини 2 ст. 23 Закону №1403, у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону №1403, виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Згідно з частиною 2 ст. 25 Закону №1403, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Згідно з положеннями частини 1 ст.27 Закону №1403 фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження".

Суд зазначає, що відомості з Єдиного реєстру приватних виконавців України (розміщені на офіційному сайті Міністерства юстиції України за посиланням https://erpv.minjust.gov.ua/#/search-private-performer) свідчать про те, що виконавчим округом приватного виконавця Юхименко Ольги Леонідівни - визначено м. Київ.

Пункт 1 частини 2 ст. 18 Закону №1404-VIII передбачає, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною третьою ст. 26 Закону №1404-VIII визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місце знаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Місце виконання рішення визначене положеннями статті 24 Закону №1404-VIII.

Так, частиною ст. 24 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1404-VIII, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Системний аналіз норм свідчить, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи виключно у двох випадках: або за місцем проживання, перебування, роботи боржника, або за місцезнаходженням його майна.

При цьому, обов`язковою умовою прийняття приватним виконавцем до виконання виконавчого документа не за місцем проживання (перебування) боржника - є наявність доказів на підтвердження того, що майно боржника знаходиться в територіальних межах відповідного виконавчого округу.

Аналізуючи наведене суд дійшов висновку, що Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначають вимоги (критерії) до місця відкриття виконавчого провадження, при цьому право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Відтак, відповідно до положень статей 23-27 Закону №1403 та частини 2 ст. 24 Закону №1404-VIII відповідач у даній справі, виконавчим округом якої є м.Київ, має право приймати до виконання виконавчі документи, та, відповідно, відкривати виконавче провадження за виконавчими документами у разі якщо місто Київ - є місцем проживання, перебування, роботи боржника, або у разі наявності у боржника майна, місцем знаходження якого є м. Київ.

Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи доказів, позивач у даній справі - ОСОБА_1 , яка визначена боржником у виконавчому провадженні №60435960, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Така ж адреса була повідомлена виконавцю стягувачем, та така ж адреса ОСОБА_1 зазначена і в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження.

За вказаних обставин правові підстави прийняття приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження про стягнення з фізичної особи, місце проживання якої знаходиться у Тернопільській області - були відсутні.

При цьому, подані сторонами матеріали та, відповідно, матеріали справи - не містять будь-яких доказів на підтвердження наявності на рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 саме за кредитним договором №630877862 в АТ "Альфа-Банк", який розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_2, - будь-яких грошових коштів позивача, які б давали підстави вважати їх майном боржника, ОСОБА_1 .

Не містять такої доказової інформації і документи, подані стягувачем, АТ "Альфа-Банк", із заявою про примусове виконання рішення за вих. №119431.

Додатково суд звертає увагу на те, що вказана заява за вих. №119431, копія якої була подана разом із відзивом на позов, - не містить дати її складення та подання приватному виконавцеві, що в свою чергу, свідчить про її невідповідність вимогам до заяви про примусове виконання рішення.

Не містить доказової інформації щодо наявності у ОСОБА_1 майна (будь-яких грошових коштів на рахунку) у м.Києві - і долучена до заяви за вих.№119431 підписана представником АТ "Альфа-Банк" та адресована відповідачу довідка (яка також не містить дати її складення) наступного змісту: «AT «Альфа-Банк» яке є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Альфа банк», що є кредитором за договором № 630877862 від 30.03.2018, підтверджує, що між ним та клієнтом, яким є: ОСОБА_1 , іпн: НОМЕР_2 було укладено договір про відкриття банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки, згідно з яким Банком за адресою місця свого знаходження ( АДРЕСА_2 ) відкрито рахунок № НОМЕР_1 та надано Позичальникові кошти у користування (кредит).»

Тобто, у вказаній довідці, всупереч твердженням відповідача у відзиві на позов, зазначена лише інформація про надання Позичальникові ( ОСОБА_1 ) коштів у користування (кредит), поряд з цим - відомості про будь-які наявні грошові кошти на рахунку, - відсутні.

Отже, за відсутності доказів того, що у місті Київ знаходиться майно, що належать позивачу, виконавець, за результатами розгляду заяви за вих. №119431, мала, відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII, повернути виконавчий напис третій особі без прийняття до виконання.

За таких обставин, суд визнає, що у відповідача не було законних підстав для прийняття оскаржуваної постанови.

Крім того, зважаючи на доводи відповідача, суд також звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно зі ст. 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України: за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина перша); положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 1067 Цивільного кодексу України встановлює, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з підпунктом 7.1.2 пункту 7.1 статті 7 Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» 05.04.2001 №2346-III (зі змінами) поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Пунктами 3.1, 3.2 статті 3 Закону України «Про платіжні системи в Україні» встановлено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Грошові знаки випускаються у формі банкнот і монет, що мають зазначену на них номінальну вартість.

Поняття «картковий рахунок» було передбачено Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Національного Банку України від 19 жовтня 2005 року №137, яке втратило чинність на підставі постанови Національного Банку України від 30 квітня 2010 року №223.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що «картковий рахунок» є майном у розумінні статті 190 Цивільного кодексу України.

Так само, не передбачено поняття щодо визначення місцезнаходження «карткового рахунку» за місцем знаходження будь-якого банку.

В той же час, відкритий рахунок, на якому обліковуються вимоги банку у розумінні положень Закону України «Про банки та банківську діяльність», за кредитним договором на ім`я особи-позичальника, за відсутності на ньому будь-яких грошових коштів, - не можна вважати майном такої особи.

Поряд з цим, і відкриття кредитором рахунку на ім`я боржника (в тому числі, як у разі наявності договору банківського рахунка, так і всупереч положенням Цивільного кодексу України), за відсутності доказів наявності на цьому рахунків коштів, - не може бути свідченням про наявність у боржника майна в розумінні статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

За встановлених обставин, за висновком суду, відкриття виконавчого провадження за місцем обліку рахунку, на якому відсутні кошти, - не узгоджується із вищенаведеними вимогами чинного законодавства.

Відповідно до п.1.27 Закону України "Про платіжні системи та перекази коштів в Україні" платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Згідно п. 3.1 Закону України "Про платіжні системи та перекази коштів в Україні" кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Відповідно до п. 7.1 Закону України "Про платіжні системи та перекази коштів в Україні" банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки.

Таким чином, наявність самого рахунку в банку, за відсутності на ньому коштів чи цінностей, не породжує цивільні права та обов`язки, оскільки рахунок це - засіб, механізм, спосіб безготівкового здійснення розрахунків, отримання готівки чи інший спосіб розпорядження коштами, що на ньому знаходяться за волевиявленням власника цих коштів. При цьому, наявність карткового рахунку у банку, місцезнаходження якого зареєстровано у м. Києві, не є тотожнім місцезнаходженню майна боржника, зокрема, його грошових коштів.

Згідно з ч.5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові по справі №905/3542/15 від 10.09.2018 року зробив висновок, що безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об`єктом права власності внаслідок юридичної фікції, яка передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку. Відкинути цю юридичну фікцію, як того вимагає скаржник (пункти 11, 12), у цій справі означало б, що безготівкові кошти є недосяжним для звернення на них стягнення, оскільки слід було б визнати, що вони одночасно всюди і ніде не знаходяться, тобто не мають місцезнаходження, інформація про яке є необхідною при вчиненні виконавчих дій.

Отже, суд приходить до висновку, що місцезнаходженням безготівкових грошових коштів, розміщених на рахунку, відкритому у банківській установі, є місцезнаходження самої банківської установи.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що приватний виконавець може приймати виконавчі документи до виконання - лише у разі підтвердження наявності грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах за місцезнаходженням банківської (фінансової) установи.

Відповідач, стверджуючи, що позивач є власником карткового рахунку та наявних на цьому рахунку грошових коштів, посилається лише на подану стягувачем заяву про примусове виконання рішення із зазначенням рахунку, відкритого у вищевказаному банку як місця знаходження майна боржника (грошових коштів).

Водночас, як було зазначено вище, сам по собі картковий рахунок не має встановлюючої ознаки щодо відкриття виконавчого провадження, оскільки такою ознакою - є актив, який може бути реалізовано для задоволення вимог стягувача.

Жодних належних доказів наявності майна позивача на території міста Київ, а саме наявності на вказаному стягувачем рахунку будь-яких грошових коштів, належних ОСОБА_1 , - відповідачем суду не надано.

Відповідно до частини 5 ст.24 Закону №1404-VIII для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Разом з тим, всупереч положенням частини 5 ст.24 Закону №1404-VIII приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна при відкритті виконавчого провадження - не пересвідчилась з достовірних джерел про наявність майна боржника у відповідному виконавчому окрузі.

Також суд зазначає, що згідно з частиною 2 ст. 48 Закону №1404-VIII, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 4 ст. 48 Закону№1404-VIII встановлено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення.

При цьому, відповідно до статті 68 Закону, стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Відтак, під час розгляду даної справи поза увагою суду не може залишитись те, що непрямим доказом відсутності майна позивача в територіальних межах виконавчого округу міста Києва, - є відсутність доказів виявлення відповідачем та відсутність звернення стягнення на кошти боржника, про наявність яких, за твердженнями відповідача, свідчить Довідка.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на лист Міністерства юстиції України №23123/16620-33-18/20.5.1 від 11.06.2018 року, суд не приймає до уваги, оскільки даний лист має рекомендаційний характер. Крім того, у вказаному листі безпосередньо і зазначено, що приватний виконавець може приймати виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах.

Таким чином, і з даного листа також видно, що можливість приймати до виконання виконавчі документи пов`язана саме з наявністю коштів на рахунку, а не наявністю інформації про відкриття рахунку.

Також, суд вважає неспроможними посилання відповідача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2018 року в справі №905/3542/15, оскільки у вказаній постанові надано правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли з підстав виконання ухвали суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти які знаходяться на будь-яких рахунках відкритих у будь-яких фінансових установах, в тому числі у м. Києві, та подальших дій приватного виконавця у відкритому виконавчому провадженні, а, отже, ці правовідносини не є тотожними спірним правовідносинам у даній справі.

За таких підстав, враховуючи те, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та за відсутності будь-яких доказів наявності в неї майна в м. Києві, - суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно, з порушенням частини другої статті 24 Закону №1404-VIII, прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60435960 від 28.10.2019 року.

З огляду на зазначене вказана постанова підлягає визнанню протиправною в судовому порядку.

Разом з тим, щодо заявлених позовних вимог позивача про зобов`язання приватного виконавця Юхименко Ольги Леонідівни скасувати неправомірну постанову про відкриття виконавчого провадження №60435960 від 28.10.2019 року, то суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v.Ukraine, заява №24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02), п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; а винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року в справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Разом із цим, суд враховує, що Європейським судом з прав людини у пункті 145 рішення від 15.11.1996 року по справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" вказано про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Крім того, приписами статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 року №3-рп/2003 по справі №1-12/2003).

Відповідно до частини 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У свою чергу, приписами частини 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 10 частини 2 ст. 245 КАС України, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При цьому, пунктом 2 частини 2 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Таким чином, враховуючи положення Конституції України та практику Європейського суду з прав людини, зважаючи на встановлення судом протиправності оскаржуваної постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача, - суд, враховуючи надані йому повноваження, дійшов висновку про необхідність задоволення частини позовних вимог не шляхом зобов`язання приватного виконавця скасувати винесену ним протиправну постанову (як того позивач просить у позовній заяві), а у інший спосіб - шляхом скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №60435960 від 28.10.2019 року - у судовому порядку.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі у вищенаведений спосіб.

Відповідно до частини 1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 768,40 грн., сплаченого згідно квитанцій №24090766 від 04.12.2019 року.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №60435960 від 28.10.2019 року.

3. Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни на користь ОСОБА_1 документально підтверджений судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплаченого згідно квитанцій №24090766 від 04.12.2019 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач/Стягувач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН - НОМЕР_2 );

Відповідач/Боржник: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни (адреса: вул. Раїси Окіпної, 4А, офіс 35-Б, м. Київ, 02002, РНОКПП - НОМЕР_3 );

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство "Альфа Банк" (адреса: м. Київ, АДРЕСА_2).

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. В даному випадку апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.