Справа № 160/917/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2020 року Справа № 160/917/20
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування вимоги,-
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо «Вимоги про сплату боргу (недоїмки)» №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р.» пред`явлену на ім`я ОСОБА_1 протиправними;
- скасувати «Вимогу про сплату боргу (недоїмки)» у розмірі 26 539,26 грн. №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р.»;
- стягнути з відповідача судові витрати по справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05.12.2019 р. вона дізналась від державного виконавця Новокодацького ВДВС про відкриття виконавчого провадження та про арешт її коштів, яке відкрито на підставі вимоги щодо стягнення з неї на користь ДПУ у Новокодацькому районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску (ЄСВ), недоїмки та штрафу, як з самозайнятої особи, за 2017, 2018 та 2019 роки. Вважає, що на теперішній час її протиправно змушують сплатити борг (недоїмку), незважаючи, що єдиний внесок за цей період вже є сплаченим з її офіційної заробітної плати. Зауважила, що з грудня 1998 р. відкрила ФОП та працювала на загальній системі оподаткування та була платником ПДВ, подаючи відповідні звіти до податкової та пенсійного фонду. Зазначила, що в 2002 році при звітуванні за 2001 р. до податкової інспекції, подала усі необхідні документи та заяву про припинення діяльності як фізичної особи-підприємця, у неї забрали свідоцтво ПДВ, та роз`яснили, що закриття відбудеться автоматично, а на свідоцтві про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (на зворотньому боці) інспектором Тичинською Т.В. власноручно зазначено «Діяльність припиняє». З 01.04.2001 р. по теперішній час перебуває в трудових відносинах з ТОВ "Фрегат", офіційно отримує заробітну плату на карту. За цей період адресу проживання та реєстрації не змінювала, але жодним чином, ніяк не повідомлялася про вимоги, тому по незалежним від неї обставинам не знала про будь-які вимоги з боку ДПС, тому не мала можливості раніше оскаржити цю вимогу. Наголошувала на тому, у неї не було статусу фізичної особи-підприємця в період нарахування сум єдиного внеску. Окрім того, з 2001 року позивач не здійснювала приватної підприємницької діяльності, не отримувала від неї прибуток, тобто не є самозайнятою особою, яка повинна сплачувати єдиний внесок. До того ж зазначила, що вона була платником ПДВ, а не платником єдиного податку, ніяких заяв щодо взяття на облік або переведення на іншу систему оподаткування нею не надавалося, і її не повідомляли належним чином щодо цього переведення, хоча відповідно до чинного законодавства вона мала б отримати відповідне повідомлення. Звернула увагу на те, що єдиний соціальний внесок за неї сплачувався роботодавцем, що підтверджується інформацією Пенсійного фонду України, яка міститься у формі ОК-5 та ОК-7 від 16.12.2019 року, і свідчить про безпідставність вимог ДПС про подвійну сплату такого внеску
Позовна заява не відповідала вимогам ст.161 КАС України, тому ухвалою суду від 27.01.2020 року була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків. На виконання ухвали суду позивач виправила вказані недоліки, згідно заяви від 04.02.2020р. вх.№7895/20.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
24.02.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому він не погоджується з адміністративним позовом та просить адміністративний позов залишити без розгляду. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач з 23.12.1998 по 04.12.2019 перебувала на обліку в Правобережному управлінні ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як фізична особа-підприємець, на загальній системі оподаткування. Відповідно до змін до Закону України №2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01.01.2017 року, фізичні особи підприємці зобов`язані сплачувати суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Станом на 30.10.2019 року в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 виникла недоїмка в розмірі 26 539,26 грн. Враховуючи недоїмку в розмірі 26 539,26 грн., керуючись абз.1 п.4 p.VI Інструкції №449 контролюючим органом сформовано вимогу №Ф-2151-56/482 від 07.11.19 про сплату боргу в розмірі 26 539,26 грн., яку вручено платнику особисто 03.12.2019 року. Також відповідач зауважив про пропуск позивачем строку звернення до суду. Зазначив, що отримавши 03.12.2019 оскаржувану вимогу, позивач знав про стан своїх майнових прав. Відповідач звернув увагу суду на те, що позивачем не дотримано жодну з вимог ч.6 ст.161 КАС України, а саме: не надано доказів звернення до суду в межах 10 денного строку (бо платником пропущено 10 денний строк звернення до суду). Оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) року сформована податковим органом на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. Твердження позивачки про те, що нею не отримується дохід від підприємницької діяльності та взагалі не здійснюється підприємницька діяльність не є підставою для несплати єдиного внеску, оскільки таке твердження суперечить приписами п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Посилання позивачки щодо сплати єдиного внеску ТОВ «Фрегат» де вона працює, не є обґрунтованим звільненням від сплати ЄСВ за підприємницьку діяльність, оскільки остання працює менеджером за трудовим договором, а згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 є 70.22 - консультування з питань комерційної діяльності й керування, види діяльності позивача за трудовим договором та як ФОП не співпадають. Оскільки порушення позивачем приписів податкового законодавства за вказаний вище період знайшло своє підтвердження, відповідач вважає, що підстави для задоволення позовних вимог та скасування оскарженого рішення відсутні.
24.02.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Позивач наголошувала на тому, що не відповідають дійсності доводи відповідача про пропуск строку на оскарження вимоги, адже після отримання «Вимоги про сплату боргу (недоїмки)» у розмірі 26 539,26 грн. №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р.», вона намагалася з`ясувати дане непорозуміння в позасудовому порядку, і отримала відмову (лист-відповідь №3440/10/04-36-50-60) з ГУ ДПС у Дніпропетровської області датований 11.01.2020 р., який було отримано нею особисто - наручно під розпис 15.01.2020 р., і вже протягом 10-денного строку 23.01.2020 р. подала позов. Також звернула увагу на те, що єдиний соціальний внесок за неї сплачувався роботодавцем, з квітня 2001 року за її офіційним та постійним місцем роботи ТОВ "Фрегат" і це свідчить про безпідставність вимог ДПС про подвійну сплату такого внеску. Посилалась на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. (справа №440/2149/19) відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23.12.1998 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи.
Як зазначила позивач в позовній заяві, в 2002 році при звітуванні за 2001 р. до податкової інспекції вона подала усі необхідні документи та заяву про припинення діяльності, як фізичної особи-підприємця, у неї забрали свідоцтво ПДВ, та роз`яснили, що закриття відбудеться автоматично, а на свідоцтві про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (на зворотньому боці) інспектором Тичинською Т.В. власноручно зазначено «Діяльність припиняє». Наведені обставини підтверджуються копією свідоцтва, яка була надана до суду.
Позивач в період з 01.04.2001 року до теперішнього часу працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Фрегат», з 01.04.2001 року на посаді менеджера, 01.12.2016 року переведена на посаду бухгалтера, що підтверджується копією трудової книжки наданої до суду.
Згідно довідок Пенсійного фонду України форми ОК-5 та форми ОК-7 від 16.12.2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрегат» із заробітної плати ОСОБА_1 щомісяця сплачувався єдиний внесок до Державного бюджету України.
Згідно відомостей, які містяться в інтегрованій картці платника по єдиному внеску (71040000) за ОСОБА_1 , як фізичною особою-підприємцем, станом на 31.10.2019 року рахувався борг у сумі 26 539,26 грн.
07.11.2019 року контролюючим органом було сформовано вимогу №Ф-2151-56/482 від 07.11.2019 року про сплату позивачем боргу в розмірі 26 539,26 грн.
04.12.2019 року позивачем прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця та проведено державну реєстрацію такого припинення.
Копію вимоги №Ф-2151-56/482 від 07.11.2019 року позивач отримала 03.12.2019 р., що підтверджується її підписом та датою зазначеною на корінці вимоги, який було надано до суду відповідачем.
Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р. у розмірі 26 539,26 грн. необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулася із скаргою від 17.12.2019 р. до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Листом від 11.01.2020 року № 3440/10/04-36-50-60 відповідач повідомив позивача, що в силу приписів ч.4 ст.25 Закону України №2464 скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня, у зв`язку з чим запропоновано звернутися і скаргою на вимогу №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р. до ДПС України.
Не погодившись із вимогою про сплату боргу (недоїмки)» у розмірі 26 539,26 грн. №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р., позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно з пунктом 2 частини 1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон України №2464) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону України № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону України №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС (ДПС) і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція з приводу подібних правовідносин викладена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19.
Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року. "Булвес"АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Враховуючи те, що єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 сплачувався роботодавцем з квітня 2001 року за її офіційним та постійним місцем роботи - ТОВ "Фрегат", що підтверджується інформацією з Пенсійного фонду України, яка міститься у довідках форми ОК-5 та ОК-7 від 16.12.2019 року, суд прийшов до висновку про безпідставність нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017-2019 року.
Також судом враховується той факт, що у ОСОБА_1 , (з огляду на зміни, які були внесені до законодавства) в період за який було нараховано єдиний внесок (2017-2019 роки) не було дійсного свідоцтва про її державну реєстрацію, як фізичної особи-підприємця, що не заперечується відповідачем.
Відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження правомірності спірної вимоги, а відтак, суд, з урахуванням практики ЄСПЛ та правових висновків Верховного суду викладених у постанові від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19 дійшов до висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки)» №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р. пред`явлена на ім`я ОСОБА_1 є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо вимоги позивача про визнання дій Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо «Вимоги про сплату боргу (недоїмки)» №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р.» пред`явлену на ім`я ОСОБА_1 протиправними, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової і митної політики, інформує про це платників єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Згідно з абз.1 п.4 p.VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, станом на 31.10.2019 року в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 виникла недоїмка в розмірі 26 539,26 грн.
Враховуючи недоїмку в розмірі 26 539,26 грн., з урахуванням вищенаведених норм, контролюючим органом було сформовано вимогу №Ф-2151-56/482 від 07.11.2019 року про сплату боргу в розмірі 26 539,26 грн.
Отже, відповідач формуючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р. керувався інформацію, яка містилась у в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 та нормами чинного законодавства щодо формування відповідної вимоги, а тому суд не вбачає підстав для визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо «Вимоги про сплату боргу (недоїмки)» №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р.» пред`явлену на ім`я ОСОБА_1 .
При цьому, суд вважає, що з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26 539,26 грн. №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 року пред`явлену на ім`я ОСОБА_1 .
Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду з цим позовом та, як наслідок, необхідністю залишити позовну заяву без розгляду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з абзацами 4, 5, 6 ч. 4 ст. 25 Законом України № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.
Відповідно до абз. 9 ч. 4 ст. 25 Законом України № 2464-VI у разі, якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.
Таким чином, платник податків має право оскаржити рішення податкового органу в адміністративному і/або судовому порядку.
При цьому, оскарження такого рішення в адміністративному порядку, не позбавляє його права на судове оскарження з дотриманням строків, визначених абзацом 9 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI.
При цьому, для висновку, що особа скористалась процедурою адміністративного оскарження вимоги та дотрималась строку звернення до суду, слід дослідити як саму скаргу, так і надану податковим органом відповідь із з`ясуванням дати отримання останньої платником ЄСВ.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року по справі № 480/106/19.
З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржувала вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р. в адміністративному порядку.
Лист-відповідь на скаргу позивача датований 11.01.2020 року та був отриманий позивачем особисто під підпис 15.01.2020 року, що підтверджується наданими до суду доказами.
Згідно штемпеля вхідної кореспонденції Дніпропетровського окружного адміністративного суду поданий позивачем позов зареєстровано 23.01.2020 р., тобто ОСОБА_1 звернулась до суду у межах 10 днів з моменту отримання рішення контролючого органу.
У зв`язку з викладеним, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 06.02.2020 року позивачу було поновлено строк на звернення до суду з цим позовом.
Отже, доводи відповідача про необхідність залишити позовну заяву без розгляду не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи по суті, а тому відхиляються судом, як безпідставні та необґрунтовані.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень рішення якого оскаржується, не доведено правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26 539,26 грн. №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 року, а тому адміністративний позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання такої вимоги протиправною та її скасування.
При цьому, позовні вимоги про визнання дій Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо «Вимоги про сплату боргу (недоїмки)» №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 р.» пред`явлену на ім`я ОСОБА_1 необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.
За викладених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 1/2 від 840,80 грн. = 420,40 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26 539,26 грн. №Ф-3537-50/67 від 07.11.2019 року пред`явлену на ім`я ОСОБА_1 .
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 06.04.2020 року.

Суддя О.М. Неклеса