Справа № 640/10768/19
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
14.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, яким просив:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975;

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України у частині невіднесення військової служби ОСОБА_1 за кордоном, у колишній демократичній Республіці Афганістан, де велись бойові дії у період з 14 травня 1987 року по 01 вересня 1988 року до військової служби за призовом на особливий період;

- скасувати рішення Міністерства оборони України від 22 січня 2019 року у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби за призовом на особливий період відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Водночас, позивач просив зобов`язати відповідача надати суду звіт про виконання судового рішення протягом 20 днів з дня отримання копії судового рішення, а також виконати рішення протягом 10 днів з дня набрання ним законної сили.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що він, як спеціальний суб`єкт Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності у відповідності до вимог вказаного Закону та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975. Однак, відповідач, всупереч зазначеним вимогам законодавства, відмовив йому у призначенні одноразової грошової допомоги.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2019 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

На обгрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено доводи, аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримано висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст.311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 09 листопада 1986 року призваний на дійсну військову службу та направлений у частину.

11 січня 1989 року позивач на підставі наказу №311 від 28 вересня 1988 року звільнений (демобілізований) у запас та направлений у Хмельницький РВК Вінницької області, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 , виданим 24 червня 1988 року військовою частиною пп НОМЕР_2 .

З витягу з протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2302 від 28 серпня 2017 року вбачається, що захворювання колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , 1968 року народження, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

01 листопада 2017 року під час первинного огляду позивачу встановлена ІІ група інвалідності до 01 грудня 2018 року, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №745713 від 06 листопада 2017 року.

Зі змісту витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 28 грудня 2018 року №139 вбачається, що розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги.

Вказана відмова мотивована тим, що громадянин ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність йому встановлена понад 3-місячний термін після звільнення зі служби.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що він поширюється, зокрема на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідно до підпунктів 4, 6 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

- встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Отже, відповідно до приписів законодавства, чинного, зокрема, з 01 січня 2017 року (тобто після внесення до Закону № 2011-ХІІ змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року), порядок набуття прав на одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності пов`язаний з видом військової служби, яку проходила особа.

Разом з тим, у частині шостій статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII закрпілено вичерпний перелік видів військової служби, а саме:

- строкова військова служба;

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- військова служба за контрактом осіб рядового складу;

- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Водночас, аналізуючи всі норми, законодавства, якими регулюються спірні в цій справі правовідносин, судова колегія зазначає, що відповідно до частини восьмої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Згідно з частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок №975.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є в разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.

У п. 11 Порядку № 975 визначено, що вiйськовослужбовець, вiйськовозобов`язаний та резервiст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разi настання iнвалiдностi чи втрати працездатностi без встановлення йому iнвалiдностi, подає уповноваженому органу такi документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням iнвалiдностi чи часткової втрати працездатностi без встановлення iнвалiдностi; довiдку медико-соцiальної експертної комiсiї про встановлення групи iнвалiдностi або вiдсотка втрати працездатностi iз зазначенням причинного зв`язку iнвалiдностi чи втрати працездатностi.

До заяви додаються копiї: постанови вiдповiдної вiйськово-лiкарської комiсiї щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузiї, травми або калiцтва), захворювання; документа, що свiдчить про причини та обставини поранення (контузiї, травми або калiцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане iз вчиненням особою кримiнального чи адмiнiстративного правопорушення або не є наслiдком вчинення нею дiй у станi алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`янiння, або навмисного спричинення собi тiлесного ушкодження; сторiнок паспорта з даними про прiзвище, iм`я та по батьковi i мiсце реєстрацiї; документа, що засвiдчує реєстрацiю фiзичної особи у Державному реєстрi фiзичних осiб - платникiв податкiв, виданого органом доходiв i зборiв (для фiзичної особи, яка через свої релiгiйнi переконання вiдмовляється вiд прийняття реєстрацiйного номера облiкової картки платника податкiв, офiцiйно повiдомила про це вiдповiдний орган доходiв i зборiв та має вiдмiтку в паспортi громадянина України, - копiю сторiнки паспорта з такою НОМЕР_3 ).

Згідно з п. 12 Постанови № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Таким чином, системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством врегульовано порядок набуття права на отримання одноразової грошової допомоги особами, які звільнені з військової служби, та яким установлено інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

При цьому, вирішення питання щодо призначення відповідної грошової допомоги віднесено до компетенції Міністерства оборони України, яка ним реалізується шляхом прийняття рішення за результатами повного та всебічного аналізу всіх документів, поданих заявником, перевірки їх комплектності та встановлення виду військової служби, яку проходила особа.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, судова колегія встановила, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 01 листопада 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача із заявою через відповідний військовий комісаріат, надавши документи, передбачені пунктом 11 Порядку № 975, зокрема витяг з протоколу засідання ВЛК від 28.08.2017 № 2302 про встановлення причинного зв`язку поранення (контузiї, травми або калiцтва), захворювання та причини і обставини поранення (контузiї, травми або калiцтва), довідку від 27.07.2018 № 1479 про те, що воно не пов`язане iз вчиненням особою кримiнального чи адмiнiстративного правопорушення або не є ОСОБА_2 вчинення нею дiй у станi алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`янiння, або навмисного спричинення собi тiлесного ушкодження; копію паспорта; документ, що засвiдчує реєстрацiю фiзичної особи у Державному реєстрi фiзичних осiб - платникiв податкiв, виданого органом доходiв i зборiв, а також копію посвідчення ветерана війни учасника бойових дій від 23.06.1997 серії НОМЕР_4 , довідку до акта огляду МСЕК, копію військового квитка НОМЕР_1 , довідку від 08.06.2017 № 4/98, видану ТВО військового комісара, про проходження позивачем військової служби в період з 14.05.1987 по 01.09.1988.

Разом з тим, у жодному з вказаних документів та/або в інших документах, які містяться в матеріалах цієї справи, не зазначено вид військової служби, яку проходив позивач.

Отже, ОСОБА_1 подав всі необхідні документи, які підтверджують набуття ним інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням військової служби, що надає право на призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом № 2011-ХІІ.

Водночас, як вбачається з витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 28.12.2018 № 139 /т.1 а.с.26/, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, через те, що інвалідність йому встановлено понад трьохмісячний термін після звільнення зі строкової військової служби.

Разом з тим, у спірному рішенні, оформленому вказаним вище протоколом, відповідачем не зазначено жодного документа, яким би встановлювався вид військової служби, з якої позивача було звільнено, не наведено жодного аргументування з цього приводу, не проаналізовано документів, які були ним подані, не здійснено їх комплексної оцінки та аналізу відповідних законодавчих приписів, зокрема всіх тих, що викладені судом вище.

Крім того, таких доказів відповідачем також не було надано й під час судового розгляду цієї справи.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України), що обумовлює покладення обов`язку доказування саме на суб`єкта владних повноважень, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді правомірність прийняття свого рішення, зокрема з дотриманням процедурних вимог.

Тож, доводи відповідача щодо відсутності у позивача права на отримання спірної допомоги є необґрунтованими з огляду на вищезазначене і відповідачем у межах спірних правовідносин не дотримано принципу належного урядування.

Разом з тим, судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Крім того, в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також, аналізуючи норми статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ, на які посилається відповідач, та ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ, апеляційний суд також приймає до уваги висновки ЄСПЛ щодо якості законодавства, викладені в рішенні по справі «Сєрков проти України», в якому Європейський Суд з прав людини зазначив, що ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Љpaиek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95, п. 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], заява № 33202/96, п. 109, ECHR 2000-I).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (див. рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland) [ВП], заява № 44158/98, п. 65, від 17 лютого 2004 року). У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (див, mutatis mutandis, рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 2930, від 24 березня 2009 року та «Стефаніка та інші проти Румунії» (Єtefгnicг and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36 37, від 2 листопада 2010 року). Неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Pгduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98 99, ECHR 2005 XII (витяги)).

При цьому, у рішенні від 11.04.2013 по справі «Вєренцов проти України» (Заява № 20372/11) ЄСПЛ підклеслив, що будь-які обмеження, що накладаються, мають базуватися на положеннях основного законодавства. Саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню. Отже, визначення мають бути не надто деталізованими і не надто широкими.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, перевіряючи доводи апелянта та аналізуючи правові висновки Верховного Суду в рішеннях, на які посилається як апелянт, так і відповідач, колегія суддів зазначає, що дана справа має певні особливості, на чому було наголошено вище, і для застосування практики Верховного Суду, на яку посилається відповідач, мають бути аналогічні обставини справи, які у даному випадку ним не доведені.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено правомірності дій та прийнятого ним рішення щодо відмови позивачу у призначенні спірної допомоги, що обумовлює наявність правових підстав для визнання їх протиправними, скасування такого рішення відповідача та зобовязання його повторно розглянути матеріали та прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі, визначеному законодавством.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Щодо решти заявлених позивачем у цій справі позовних вимог апеляційний суд зазначає, що вимоги про визнання протиправними дій Міністерства оборони України у частині невіднесення військової служби ОСОБА_1 за кордоном, у колишній демократичній Республіці Афганістан, де велись бойові дії у період з 14 травня 1987 року по 01 вересня 1988 року до військової служби за призовом на особливий період, є необґрунтованими, з огляду на предмет спору цієї справи, а також те, що за виниклих правовідносин вищевказаний спосіб захисту прав позивача є належним, достатнім та ефективним.

З приводу позовних вимог позивача про призначення спірної допомоги у конкретному розмірі, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, відповідно до ст. 2 КАС України, оскільки є передчасними на стадії виниклих правовідносин.

Отже, судом першої інстанції неповно встановлено обставини цієї справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2019 р. скасуванню, адміністративний позов задоволенню частково.

Повне судове рішення складено 03.04.2020 р.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2019 р. скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975.

Скасувати рішення Міністерства оборони України від 22 січня 2019 року у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути матеріали та вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі, визначеному законодавством, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель А.Г. Степанюк