Справа № 160/1917/20
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 року Справа № 160/1917/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 ,про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення- рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області є незаконними та такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню, виходячи з того, що нежитлове приміщення (магазин продтовари, загальною площею 86,4 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку, загальною площею 47,7 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Крім того, позивач посилається на той факт, що об`єкти нерухомого майна набуті у власність в період перебування у шлюбі із чоловіком ОСОБА_2 , а відтак, є спільною сумісною власністю. Відсутність згоди ОСОБА_2 на сплату податку саме позивачем унеможливлює виникнення у позивача податкового обов`язку в силу положень п.п. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України (далі ПК України).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
13.03.2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючись на те, що при здійсненні розрахунку за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями податковим органом було досліджено наявні у нього відповідні документи позивача, а саме: технічний паспорт на громадський будинок «магазин», розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; технічний паспорт на громадський будинок «самовільно збудований магазин продовольчих товарів», розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; технічний паспорт на громадський будинок «магазин», розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; технічний паспорт на громадський будинок «магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за ідентифікаційним номером позивача ( НОМЕР_1 ). Об`єкти нерухомості, що розташовані за адресами: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_1 перебувають у приватній власності позивача з розміром частки 1/1. Об`єкт нерухомості, розташований за адресою АДРЕСА_4 перебуває у спільній частковій власності позивача, з розміром частки 46/100. У жодному із зазначених документів немає вказівки про спільну сумісну власність з ОСОБА_2 . Таким чином, визначення позивача як єдиного платника податків за вказаними об`єктами нерухомості є законним та обґрунтованим.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийнято податкові повідомлення-рішення:
Згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки:
- магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (реєстраційний номер 1264898), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною прощею 86,4 кв. м. (частка власності 100%);
- будинку (реєстраційний номер 17597812), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 47,7 кв. м. (частка власності 100%).
В обґрунтування наявності у позивача права власності на 43/100 частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 представником відповідача наданий технічний паспорт на громадський будинок, виготовлений станом на 01.11.2004 року, згідно з яким у позивача розмір частки власності 43/100, у ОСОБА_3 розмір частки власності 9/ НОМЕР_2 , у ОСОБА_4 розмір частки власності АДРЕСА_6 / АДРЕСА_7 , у ОСОБА_5 розмірі частки власності 13/100.
Крім того, відповідачем до матеріалів справи долучено технічний паспорт, який виготовлено станом на 26.04.2010 року, на самовільно збудований магазин за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому розділи «власник», «дата народження, ідентифікаційний номер» та «розмір частки власності» не заповнені.
Розглядаючи питання щодо правомірності оскаржуваних податкових повідомлень- рішень суд виходить із такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені ПК України.
Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є складовою частиною податку на майно (п. п. 265.1.1 п. 265.1 ст. 265 ПК України).
Відповідно до положень п. п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Таким чином, передбачений п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України порядок обчислення бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості передбачає врахування контролюючим органом даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або поданих платником податків документів, зокрема документів на право власності.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України).
Відтак, надання відповідачем копії технічного паспорту на об`єкт (магазин), розташований за адресою: АДРЕСА_3 із зазначенням інформації «збудований самовільно» не є належним доказом існування нерухомого майна як об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
За змістом п. п. 266.4.1 п.266.4 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Отже зменшення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки можливе лише щодо житлової нерухомості.
Відповідно до п. п. 14.1.129 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки; будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи: а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень; б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну; в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою; ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів; 14.1.129.2. садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків (п. п. 14.1.129.1 п. 14.1 ст. 14 ПК України).
Визначення житлового фонду наведене у статті 4 Житлового Кодексу Української РСР. Зокрема, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. При цьому, до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , набутий у власність позивачем на підставі договору дарування від 26.01.2007 (відомості внесені до Реєстру 15.06.2007 року). Згідно із даними Державного реєстру будинок має загальну площу 47,7 кв. м. та включає житлову площу 24,5 кв. м.
Однак, згідно із даними технічного паспорту на вказаний об`єкт від 13.10.2008 року такий будинок зазначений як «самовільно збудований магазин продовольчих товарів», та включає в себе торговий зал, склад та тамбур, що, на думку суду, виключає можливість кваліфікації об`єкту нерухомості як житлового.
Будь-яких доказів на спростування інформації, викладеної у технічному паспорті (складеному у період володіння об`єктом позивачем) позивачем не надано.
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу 28.01.1978 року позивач та ОСОБА_2 є чоловіком та дружиною.
Придбання об`єкту нерухомого майна (магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (реєстраційний номер 1264898), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,) відбулося 27.08.2004 року (відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) тобто в період перебування позивача у шлюбі.
У ст. 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Зважаючи на той факт, що учасники справи не спростовували правового режиму спірного нерухомого майна, судом розглядається порядок оподаткування виходячи із належності нерухомого майна на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до абз. б) п. п. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.
Відтак, вказаною нормою визначена диспозитивність у визначенні уповноваженої за сплату податку особи. При цьому, на думку суду, відсутність такої згоди не може бути обставиною, яка унеможливлює виконання обов`язку зі сплати податку.
Судом встановлено, що визначення позивача як особи, відповідальної за сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відбулося на підставі інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Водночас, другий співвласник спірного майна ( ОСОБА_2 - чоловік позивача) протягом розгляду справи як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не висловив будь-яких пояснень по суті спору, зокрема, в частині наявності або відсутності заперечень щодо сплати податку його дружиною або бажання сплатити такий податок самостійно.
У відповідності до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з вимогами ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд враховує, чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як передбачено ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 73, 77, 90, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України Кодексу адміністративного судочинства України,
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський