Справа № 520/12401/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2020 р. Справа № 520/12401/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: П`янової Я.В.,

суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2019, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 23.12.19 по справі № 520/12401/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування протоколу,визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати п. 3 протокол № 136 від 11.10.2019 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким йому відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги; визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не призначенні та не нарахуванні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби; зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги згідно з вимогами: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку, затвердженим Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013, Наказу Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014; зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст. 382 КАС України подати у 45-денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано п. 3 протокол № 136 від 11.10.2019 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не призначенні та не нарахуванні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби;

Зобов`язано Міністерство оборони України вирішити питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно вимог: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку, затвердженим Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013, Наказу Міністерства Оборони України № 530 від 14.08.2014.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, код 26613125).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції, в порушення норм матеріального права, не надано оцінки доводам відповідача про те, що позивач був звільнений в запас 21 травня 1993 року зі Збройних Сил Російської Федерації. У статті 1 Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15 травня 1992 року встановлено, що обов`язкове державне страхування військовослужбовців Збройних Сил держав-учасниць Співдружності здійснюється на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають зазначені військовослужбовці та їх сім`ї. Угодою не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги. Згідно з ст. 1-2 Угоди від 14.02.1992 за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Таким чином, законодавцем прямо передбачено збереження прав і пільг за раніше встановленими законами та актами колишнього Союзу РСР, тобто за законами, які були чинними до набуття чинності Угодою, а саме до 14.02.1992 року. Також стверджує, що на час внесення змін до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ( в редакції Закону від 03.11.2016) позивач вже не проходив військову службу, тобто не мав статусу військовослужбовця, і відповідно положення Закону у новій редакції до позивача застосовуватися не можуть.

Представник позивача також частково не погодився з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині висновку суду про зобов`язання відповідача вирішити питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно вимог: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку, затвердженим Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013, Наказу Міністерства Оборони України № 530 від 14.08.2014, а також в частині відмови у встановленні судового контролю шляхом надання звіту про виконання судового рішення як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою в цій частині задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги згідно вимог: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку, затвердженим Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013, Наказу Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014, та встановити судовий контроль за виконанням рішення. В іншій частині рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що вимога про зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошовоу допомогу не є втручанням в дискреційні повноваження Міністерства оборони України та є ефективним способом захисту порушеного права позивача, що не враховано судом першої інстанції.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження в межах доводів апеляційних скарг за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу командира військової частини ПП 11637 № 96 від 24 травня 1993 року старшого прапорщика ОСОБА_1 , начальника їдальні, звільненого наказом командуючого Північно-Західної групи військ 11 травня 1993 року № 014- ПМ в запас за ст. 46 пункту "а" (за вислугою встановленого строку) Положення про проходження військової служби прапорщиками і мічманами Збройних Сил РФ з 21 травня 1993 року виключити із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено на облік у військову частину п.п. НОМЕР_1 м. Рига.

З 26 березня 2019 року старшому прапорщику в запасі ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в районах, де велись бойові дії, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №955370.

Як зазначає позивач у позовній заяві, зібравши всі необхідні документи, він звернувся до уповноважених органів для вирішення питання про призначення йому одноразової грошової допомоги, яка передбачена статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, що зазначено в п. 21 протоколу засідання комісії від 11 жовтня 2019 року № 136, відповідно до якого відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги старшому прапорщику ОСОБА_1 , який звільнений 21.05.1993 зі Збройних Сил Російської Федерації та 26.03.2019 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплати військовослужбовцям інших країн. Розрахунок при звільненні з військової служби ОСОБА_1 здійснювався військовою частиною ПП 11637 Російської Федерації (м. Валмиера).

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає. Оскільки позивач є громадянином України, отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013. Щодо вимоги позивача зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату одноразову грошову допомогу в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то суд першої інстанції вирішив, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання Міністерства оборони України вирішити питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", враховуючи дискреційний характер таких повноважень відповідача.

Надаючи правову оцінку законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів позивача та відповідача, колегія суддів ураховує таке нормативно-правове обгрунтування спірних правовідносин.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі - Порядок № 975).

Згідно зі ст. 41 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною 1 ст. 16 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності) встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 ч. 2 вказаної статті Закону № 2011-XII також передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Водночас відповідно до статті 16-4 Закону №2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Предметом спору в цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як особі з інвалідністю третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

З огляду на матеріали справи, третю групу інвалідності позивачу встановлено з 26.03.2019.

На момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності питання виплати відповідної одноразової грошової допомоги врегульовані Порядком № 975.

Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пп.1 п.6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Пунктом 2 Порядку № 975 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією Постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, виникає з моменту встановлення інвалідності 26.03.2019, а не з моменту звільнення з військової служби, як помилково стверджує відповідач.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, та є громадянином України, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам відповідача щодо звільнення позивача в запас 21 травня 1993 року зі Збройних Сил Російської Федерації з огляду на таке.

Як правильно встановив суд першої інстанції, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що позивач звільнений зі Збройних Сил Російської Федерації 21.05.1993, а законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07.06.2001 № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

Таким чином, громадяни України мають право, гарантоване Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 816/978/16, від 26.06.2018 у справі № 816/353/16.

Як вбачається з протоколу від 11 жовтня 2019 року № 136 єдиною підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги вказано, що законодавством України не передбачено здійснення таких виплат військовослужбовцям інших країн.

Разом з тим, законодавством України соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що п. 3 протоколу № 136 від 11.10.2019 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, з підстав того, що законодавством України не передбачено здійснення таких виплат військовослужбовцям інших країн, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Оже, доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України висновки суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Крім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції зобов`язав відповідача вирішити питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги згідно вимог: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку, затвердженим Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013, Наказу Міністерства Оборони України № 530 від 14.08.2014, виходячи з того, що такий спосіб захисту не є втручанням в дискреційні повноваження. Заявлений позивачем спосіб захисту порушених прав шляхом вимоги про зобов`язання призначити та виплатити грошову допомогу суд першої інстанції визнав неправомірним.

В апеляційній скарзі представник позивача стверджує, що зобов`язання відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу не є втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року № 712/8827/17 суд зробив правовий висновок, що зобов`язання державного органу нарахувати та виплатити позивачу у визначеному розмірі одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням інвалідності буде становити втручання у дискреційні повноваження.

Разом з цим, повноваження адміністративного суду визначені у ст. 245 КАС України. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 4 ч. 2).

Відповідно до ч. 4 цієї статті у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Крім того, у постанові від 05 травня 2018 року у справі № 826/9727/16 Верховний Суд зробив висновок, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В контексті обставин цієї справи, передумовою прийняття відповідачем рішення є не лише отримання заяви позивача, але й її розгляд. У цій справі розгляд заяви та документів фактично не відбувся, не було встановлено їх належність, зокрема щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів. Відмовляючи в призначенні допомоги, відповідач не визнав право позивача на отримання допомоги в цілому з підстав того, що законодавством України не передбачено здійснення виплату військовослужбовцям інших країн. Водночас питання щодо форми, змісту та достовірності наданих документів відповідачем не вирішувалося, а тому вимога щодо призначення та виплати грошової допомоги є передчасною.

З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє аргументи, наведені в апеляційній скарзі представника позивача щодо необхідності зміни способу захисту порушеного права шляхом задоволення вимоги про призначення та виплати спірної грошової допомоги.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/9476/17-а та у постанові від 23.12.2019 у справі № 806/448/16.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом подання звіту суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Оскільки в апеляційній скарзі позивача не зазначено жодних обставин, які б підтверджували, що відповідач уникатиме виконання рішення та причин, які б свідчили про необхідність для ухвалення судового рішення в даній адміністративній справі щодо подання звіту про виконання судового рішення, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з твердженнями суду першої інстанції, що підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення допомоги немає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 по справі № 520/12401/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді І.С. Чалий В.В. Зеленський