Справа № 320/3096/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3096/19 Головуючий у 1-й інстанції: Журавель В.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Васт-Транс» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.06.2019 № .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної податкової служби у Київській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Васт-Транс» зареєстроване як юридична особа з 19.03.1999 за адресою: 08113, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Петрушки, вул. Лісна, будинок 1 (код ЄДРПОУ - 30367782).

Видами діяльності позивача є: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20); неспеціалізована оптова торгівля (код КВЕД 46.90); вантажний автомобільний транспорт (основний) (код КВЕД 49.41); інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (код КВЕД 52.29); діяльність у сфері проводового електрозв`язку (код КВЕД 61.10); діяльність у сфері безпроводового електрозв`язку (код КВЕД 61.20).

19.03.2019 позивачем подано до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області податкову декларацію з ПДВ за лютий 2019 року. Згідно з даними податкової декларації податкові зобов`язання складають - 132 210 грн. (рядок 9), податковий кредит - 416 894, 00 грн. (рядок 17), від`ємне значення - 284 684, 00 грн. (рядок 19).

Розрахунком визначено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку 284 684, 00 грн. та подано заяву про повернення суми бюджетного відшкодування.

У період з 19.04.2019 по 07.05.2019 ГУ ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питання правомірності декларування суми бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок платника у банку за лютий 2019 року, яка виникла за рахунок поточного від`ємного значення.

В обґрунтування виявлених порушень вимог податкового законодавства, відповідачем зазначено, що за результатами перевірки встановлено наступне:

1) згідно подорожнього листа від 05.02.2019 № 75 та розрахунку до виконавчого рейсу № 72 від 18.02.2019 (авансовий звіт водії - 72). Транспортний засіб НОМЕР_1 / НОМЕР_2 показники спідометра при виїзді 166 602 при виїзді 168780, загальний пробіг 2 178 км. Дизпаливо при виїзді - 220 л., при заїзді 490 л. Заправка дизельного палива на базі 430л., заправка дизельного палива по картці 0 л., заправка дизельного палива за готівку 710 л. Розрахунок згідно норми 860, 31 л. факт 870, 00 л. перевитрата 9, 69 л.;

2) згідно подорожнього листа від 22.01.2019 № 49 та розрахунку до виконавчого рейсу № 121 від 15.02.2019 (авансовий звіт водії - 121). Транспортний засіб НОМЕР_3 /НОМЕР_14 показники спідометра при виїзді 889 356 при виїзді 891 811, загальний пробіг 2 455 км. Дизпаливо при виїзді - 250 л., при заїзді 180 л. Заправка дизельного палива на базі 300 л., заправка дизельного палива по картці 0 л., заправка дизельного палива за готівку 870 л. Розрахунок згідно норми 995, 54 л. факт 1 240, 00 л. перевитрата 244, 46 л.;

3) згідно подорожнього листа від 14.01.2019 № 34 та розрахунку до виконавчого рейсу № 64 від 11.02.2019 (авансовий звіт водії - 64). Транспортний засіб НОМЕР_4 /НОМЕР_15 показники спідометра при виїзді 933 818 при виїзді 939 080, загальний пробіг 5 262 км. Дизпаливо при виїзді - 400 л., при заїзді 200 л. Заправка дизельного палива на базі 801 л., заправка дизельного палива по картці 770, 0 л., заправка дизельного палива за готівку 342,00 л. Розрахунок згідно норми 2 111, 89 л. факт 2 113, 00 л. перевитрата 1, 11 л.;

4) згідно подорожнього листа від 29.01.2019 № 64 та розрахунку до виконавчого рейсу № 61 від 11.02.2019 (авансовий звіт водії - 61). Транспортний засіб НОМЕР_5 / НОМЕР_6 показники спідометра при виїзді 949 290 при виїзді 951 330, загальний пробіг 2 040 км. Дизпаливо при виїзді - 290 л., при заїзді 370 л. Заправка дизельного палива на базі 500 л., заправка дизельного палива по картці 240 л., заправка дизельного палива за готівку 0 л. Розрахунок згідно норми 658, 54 л. факт 660, 00 л. перевитрата 1, 46 л.;

5) згідно подорожнього листа від 26.12.2018 № 1208 та розрахунку до виконавчого рейсу № 51 від 05.02.2019 (авансовий звіт водії - 51). Транспортний засіб НОМЕР_7 /НОМЕР_16 показники спідометра при виїзді 103 739 при виїзді 110 836, загальний пробіг 7 097 км. Дизпаливо при виїзді - 160 л., при заїзді 135 л. Заправка дизельного палива на базі 1 410 л., заправка дизельного палива по картці 1 215, 10 л., заправка дизельного палива за готівку 0 л. Розрахунок згідно норми 2 561, 66 л. факт 2 650, 10 л. перевитрата 88, 44 л.;

6) згідно подорожнього листа від 09.01.2019 р. № 27 та розрахунку до виконавчого рейсу № 54 від 08.02.2019 (авансовий звіт водії - 54). Транспортний засіб НОМЕР_8 /НОМЕР_17 показники спідометра при виїзді 815 723 при виїзді 820 447, загальний пробіг 4 724 км. Дизпаливо при виїзді - 205 л., при заїзді 220 л. Заправка дизельного палива на базі 640 л., заправка дизельного палива по картці 721,23 л., заправка дизельного палива за готівку 650,00 л. Розрахунок згідно норми 1 909,58 л. факт 1 996,23 л. перевитрата 86,65 л.;

7) згідно подорожнього листа від 22.01.2019 № 51 та розрахунку до виконавчого рейсу № 59 від 08.02.2019 (авансовий звіт водії - 59). Транспортний засіб НОМЕР_9 / НОМЕР_10 показники спідометра при виїзді 874 187 при виїзді 877 375, загальний пробіг 3 188 км. Дизпаливо при виїзді - 200 л., при заїзді 620 л. Заправка дизельного палива на базі 1300 л., заправка дизельного палива по картці 438,98 л., заправка дизельного палива за готівку 0 л. Розрахунок згідно норми 1 264,28 л. факт 1 318,98 л. перевитрата 54,7 л.;

8) згідно подорожнього листа від 01.02.2019 р. № 68 та розрахунку до виконавчого рейсу № 56 від 08.02.2019 р. (авансовий звіт водії - 569). Транспортний засіб НОМЕР_18/НОМЕР_19 показники спідометра при виїзді 936 062 при виїзді 937 993, загальний пробіг 1 931 км. Дизпаливо при виїзді - 95 л., при заїзді 260 л. Заправка дизельного палива на базі 0,00 л., заправка дизельного палива по картці 860,00 л., заправка дизельного палива за готівку 100,0 л. Розрахунок згідно норми 736,25 л. факт 795,00 л. перевитрата 58,75 л.;

9) згідно подорожнього листа від 27.02.2019 № 121 та розрахунку до виконавчого рейсу № 99 від 28.02.2019 (авансовий звіт водії - 99). Транспортний засіб НОМЕР_12 / НОМЕР_13 показники спідометра при виїзді 181 405 при виїзді 181 824, загальний пробіг 419 км. Дизпаливо при виїзді - 260 л., при заїзді 705 л. Заправка дизельного палива на базі 580, 00 л., заправка дизельного палива по картці 0 л., заправка дизельного палива за готівку 0 л. Розрахунок згідно норми 131, 29 л. факт 135, 00 л. перевитрата 3, 71 л.;

10) згідно подорожнього листа від 12.02.2019 № 89 та розрахунку до виконавчого рейсу № 94 від 26.02.2019 (авансовий звіт водії - 94). Транспортний засіб НОМЕР_8 /НОМЕР_14 показники спідометра при виїзді 820 447 при виїзді 823 769, загальний пробіг 3 322 км. Дизпаливо при виїзді - 220 л., при заїзді 350 л. Заправка дизельного палива на базі 580,00 л., заправка дизельного палива по картці 0 л., заправка дизельного палива за готівку 800,00 л. Розрахунок згідно норми 1 221, 46 л. факт 1 250, 00 л. перевитрата 28, 54 л.;

11) згідно подорожнього листа від 18.02.2019 № 1899 та розрахунку до виконавчого рейсу № 79 від 18.02.2019 (авансовий звіт водії - 79). Транспортний засіб НОМЕР_3 /НОМЕР_14 показники спідометра при виїзді 891 811 при виїзді 891 972, загальний пробіг 161 км. Дизпаливо при виїзді - 180 л., при заїзді 95 л. Заправка дизельного палива на базі 0 л., заправка дизельного палива по картці 0 л., заправка дизельного палива за готівку 0 л. Розрахунок згідно норми 60, 87 л. факт 85, 00 л. перевитрата 24, 13 л.

Результати перевірки оформлено актом перевірки від 14.05.2019 № 375/10-36-12-02/30367782.

В акті перевірки зазначається про порушення позивачем вимог п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого відповідно до п. 200.14 ст. 200 ПК України позивачем завищено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку в сумі 2 452, 00 грн.

Посилаючись на норми наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43, за результатами опрацювання наказу позивача від 02.05.2018 № 02-05/2018 «Для планування витрат палива з метою його раціонального використання на автомобільному транспорті по підприємству», подорожних листів, розрахункових до виконаних рейсів, оборотно-сальдової відомості та картки рахунку: 23 «види витрат: дизпаливо», відповідач встановив перевищення фактичних витрат палива над встановленою нормою на 601, 64 л.

Отже, за результатами опрацювання правомірності списання палива позивачем згідно з обліковими документами, відповідач дійшов висновку про завищення суми бюджетного відшкодування, у зв`язку з віднесенням до складу податкового кредиту ПДВ, сплаченого у складі вартості пального, використаного понад норму на цілі, що не пов`язані з господарською діяльністю позивача.

Відповідачем проведено розрахунок суми ПДВ по перевищенню фактичних витрат палива над встановленою нормою витрат та перевищенням суми списання по картці рахунка 23 над фактичними витратами, що складає: 601, 64 л.* 20, 38 грн. * 20 % = 2 452, 28 грн.

На підставі висновків, зазначених у акті перевірки від 14.05.2019 № 375/10-36-12-02/30367782, відповідно до підпункту 54.3. статті 54, пункту 58.1 статті 58 ПК України ГУ ДФС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.06.2019 № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 2 452 грн. 00 коп. та визначено штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 1 226, 00 грн.

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням Головного управління Державної податкової служби у Київській області, звернувся до суду першої інстанції з данним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у позивача відсутній обов`язок коригувати розмір податкового кредиту у випадку списання пального в обсязі, що перевищує затверджені на підприємстві планові лінійні норми. Первинні бухгалтерські документи свідчать про очевидний зв`язок витрат пального з господарською діяльністю позивача, а підстави, відповідно до яких орган контролю дійшов висновку про завищення податкового кредиту, не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки, на його думку, податкове повідомлення-рішення є правомірним та винесено відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в статті 138 зазначеного Кодексу. Зокрема, згідно з пунктом 138.1 статті 138 цього Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Нормою підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають в себе собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням п. 138.2, 138.11 цієї статті, п. 140.2 - 140.5 ст. 140, ст. 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Зокрема, згідно з п.п. 138.8, 138.4 ст. 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат (вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат); прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

При цьому, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із наведеного нормативного регулювання випливає, що витрати позивача, понесені у зв`язку із придбанням товарів чи послуг, належать до категорії витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг і зменшують оподатковуваний дохід платника, якщо вони понесені у процесі реальної господарської діяльності, яка документально підтверджується (дані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, що наведена в його постанові від 14.03.2017 № 21-1513а16 (справа № 826/20366/13-а).

Відповідно до норм п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. «а» п. 198.1, п. 198.2 ст. 198 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов`язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України.

Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це: відсутність зв`язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб`єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку, сплачених у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття товару тощо), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Колегія суддів зауважує, що перевіркою відповідача встановлено перевищення фактичних витрат палива над встановленою плановою нормою на 601,64 л. (9,69 л. + 244,46 л. +1,11 л. + 1,46 л. +88,44 л. + 86,65 л. + 54,7 л. + 58,75 л. + 3,71 л. + 28,54 л. +24,13 л. = 601,64 л.). Так, відповідач вважає, що у лютому 2019 року проведено списання дизельного палива 78 038, 890 л. на загальну суму 1 590 074, 58 грн. по ціні 20, 38 грн. за літр без ПДВ. Сума ПДВ по перевищенню фактичних витрат палива над встановленою плановою нормою складає 601, 64 л. * 20, 38 грн. * 20 % = 2 452 грн. 28 коп.:

Зазначені суми були включені ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» до податкового кредиту у періодах придбання у відповідності до вимог пункту 198.1, 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України.

Згідно оборотно-сальдової відомості ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» за липень 2018 року по рахунку 203 «Дизельне пальне» значаться кредитові обороти в кількості 78 038,890 л. на суму 1 590 074, 58 грн. Різниця між списанням дизельного палива відповідно до подорожніх листів та розрахунків до виконаних рейсів складає 2 452, 28 грн.

Однак, контролюючим органом не враховано факт списання дизельного пального в обсязі 170,00 л. на суму 3 553, 70 грн. на цілі, що пов`язані з адміністративними витратами ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» (перевезення працівників) та підтверджується актом списання від 28.02.2019 № СпТ-000010 (том 1, а.с. 64).

Не врахування показників рахунку 92 «Адміністративні витрати» стало результатом помилкових висновків відповідача про відхилення між списанням палива згідно подорожніх листів та розрахунків до виконаних рейсів та фактичним списанням у лютому 2019 року на 2 452, 28 грн.

Списання палива позивачем здійснюється з урахуванням планових лінійних норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті по підприємству, що затверджені наказом ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» від 02.05.2018 №02-05/2018.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 5 наказу ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» від 02.05.2018 №02-05/2018 зобов`язано головного бухгалтера позивача проводити списання пального по факту його використання відповідно до подорожніх листів та розрахунків до виконаних рейсів згідно подорожніх листів.

При цьому, податкове законодавство не містить застережень, які б виключали можливість віднесення до складу операційних витрат підприємства обсягів палива, використаного понад затверджені на підприємстві планові лінійні норми, або щодо необхідності приведення використання пального до певних норм.

Таким чином, витрати палива, пов`язані з наданням послуг підприємством, що відповідають основним видам діяльності підприємства, визнаються у витратах в обсязі, який враховано у бухгалтерському обліку, без обмежень.

Отже, враховуючи те, що ТОВ «Васт-Транс» надає послуги з внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також те, що у позивача наявні первинні документи щодо списання бензину та зв`язок витрат зі списання бензину з господарською діяльністю ТОВ «Васт-Транс» підтверджується документально, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем правомірно включено 601,64 л. (9,69 л. + 244,46 л. +1,11 л. + 1,46 л. +88,44 л. + 86,65 л. + 54,7 л. + 58,75 л. + 3,71 л. + 28,54 л. +24,13 л. = 601,64 л.) дизельного палива до складу витрат та податкового кредиту.

Посилання апелянта на те, що на підприємстві відсутній розпорядчий акт, яким затверджені норми витрат бензину та порядок його списання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодним нормативно-правовим актом не визначено норм витрат ПММ генераторами, як і не встановлено обов`язку підприємств розробляти та затверджувати власні норми витрат палива при використанні генераторів для забезпечення електроенергією у випадку її відключення.

Щодо посилання органу контролю на наказ Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 3.1 ст. 3 Податкового кодексу України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Таким чином, вказаний наказ не може бути обов`язковим для визначення бази при обчисленні об`єкта оподаткування. Разом з тим, його положення щодо встановлення норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива, а також для планування потреби підприємств паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів.

У постанові Верховного Суду України від 03.05.2018 у справі № 817/1429/16 судом зазначено про необґрунтованість висновків органу контролю щодо порушення платником податків вимог податкового законодавства внаслідок списання палива понад ліміти, визначені у нормах, оскільки зазначені норми не зареєстровані у Міністерстві юстиції України, у зв`язку з чим не є нормативно-правовим актом у розумінні частини другої статті 117 Конституції України та не є джерелом права, яке застосовується судом згідно з статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України, і має виключно рекомендаційний характер при плануванні витрат палива з метою його раціонального використання.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи апелянта про те, що позивачем здійснюється списання палива без урахування наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43 понад встановлену лінійну норму, є необґрунтованими та не можуть слугувати підставою для позбавлення позивача податкового кредиту та/або зменшення від`ємного значення з ПДВ, сформованого під час придбання палива для цілей використання у господарській діяльності.

При цьому, інші аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів приходить до висновку про те, що така вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому, даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на положення ч. 6 та ч. 7 КАС України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз положень ст. 134 КАС України дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Згідно до положень ч.ч. 1-6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 11 ст. 139 КАС України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Так, статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 № 4191-VI визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах-суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

З матеріалів справи вбачається, між адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною (виконавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Васт-транс» (замовник) було укладено договір про надання юридичної допомоги від 24.04.2019 № 124, за яким виконавець надає замовнику на платній основі правничу допомогу по видах та об`ємі, передбачених цим договором та з метою захисту прав чи інтересів замовника.

На підтвердження понесених витрат представником позивача було подано акт виконання робіт (наданих послуг) від 14.06.2019.

Відповідно до вказаного акту замовник оплатив виконавцю за послуги надання правничої допомоги згідно тарифів у відповідності до п. 5 вищезазначеного договору, а саме, узгоджену сторонами суму, яку замовник сплатив виконавцю за надання консультацій і роз`яснень з правових питань протягом 1 години; здійснення аналізу бухгалтерських документів за лютий 2019 року, акта від 14.05.2019 за № 375/10-36-12-02/30367782 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «Віст-транс» (код ЄДРПОУ - 30367782) з питання правомірності декларування суми бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок платника у банку за лютий 2019 року, яка виникла за рахунок поточного від`ємного значення» та податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 04.06.2019 № протягом 3 годин; складання та виготовлення позовної заяви до Київського окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 04.06.2019 № , ухваленого на підставі акта від 14.05.2019 № 375/10-36-12-02/30367782 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «Віст-транс» (код ЄДРПОУ - 30367782) з питання правомірності декларування суми бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок платника у банку за лютий 2019 року, яка виникла за рахунок поточного від`ємного значення» протягом 6 годин на загальну суму 5 000, 00 грн.

На підтвердження сплати позивачем витрат на правничу допомогу було долучено до матеріалів справи платіжне доручення від 02.05.2019 № 14880 на суму 5 000, 00 грн.

Крім того, представником позивача було додано акт виконання робіт (наданих послуг) від 25.05.2019, з якого вбачається, що замовник оплатив виконавцю за послуги надання правничої допомоги, згідно тарифів у відповідності до п. 5 вищезазначеного договору, а саме, узгоджену сторонами суму з прибуття до суду та представництво у судове засідання, що було призначене Київським окружним адміністративним судом на 25.09.2019 у справі № 320/3096/19 у розмірі 1 500, 00 грн.

На підтвердження сплати позивачем витрат на правничу допомогу було додано до матеріалів справи платіжне доручення № 15324 від 24.09.2019 у сумі 1 500, 00 грн.

Отже, оскільки в матеріалах справи міститься документальне підтвердження понесених товариством з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» витрат на правову допомогу, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500, 00 грн.

При цьому, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову та значення справи для позивача у порівнянні з розміром судових витрат, які він просить стягнути з відповідача, колегія суддів вважає, що сума витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500, 00 грн. є справедливою та співмірною.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.