Справа № 260/561/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/561/19 пров. № А/857/1847/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року, прийняте суддею Калинич Я.М. о 13 годині 41 хвилині у місті Ужгороді, повний текст складений 08.01.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №112-19 від 28.03.2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем на підставі релігійних переконань.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд провів аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини та навів обставини справи.

Із матеріалів справи вбачається багато розбіжностей в поясненнях відповідача з приводу причин виїзду з Пакистану, відвідувань храмів, насильства щодо нього та близьких.

Разом з тим, за відсутності оригіналу паспорту або копії сторінки паспорту позивача, де вказується релігійна приналежність, підтвердити або спростувати сповідування християнства не виявилось можливим. При чому, у Лахорі, де проживав позивач діє християнський коледж, в паспортах вказується християнство, що підтверджує лояльність до цієї віри.

Отже, позивач ні в заяві - анкеті, ні під час проведеної співбесіди не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не враховано, що судовими рішеннями, які набрали законної сили як у його справі, так і у справі його дружини встановлено, що ситуація у країні його походження є доказом того, що його суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Рішення суду у мотивах є суперечливе.

Маються покликання на рішення Європейського суду з прав людини.

Суд не звернув увагу, що відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача під час повторного розгляду заяви. Не надано оцінку оскаржуваному рішенню відповідача у світлі ст.2 КАС України та висновків суду в попередніх рішеннях.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.

Державна міграційна служба України у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що обґрунтування апеляційних вимог спростовують матеріали справи та встановлені судом обставини. Після набрання чинності судових рішень, проведено повторно співбесіду із позивачем 06.02.2019 року та знову ж таки встановлено розбіжності в поясненнях, наданих ним раніше, зокрема, щодо релігії, яку сповідує позивач, відвідування церкви, наявності тиску, переслідувань та погроз у зв`язку з цим.

Органом міграційної служби проаналізовано безпекову ситуацію у м. Лахорі.

Крім того, наведено законодавсто та мотиви, подібні мотивації оскаржуваного судового рішення.

У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Пакистан за віросповіданням християнин. До виїзду з Ісламської Республіки Пакистан проживав в місті Лахор.

29.06.2017 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами проведеної співбесіди з ОСОБА_1 на підставі вивчення матеріалів справи №2017UZ0012 посадова особа Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області підготувала висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.11.2017 року №425-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.05.2018 року позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №425-17 від 17.11.2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2018 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду залишено без змін.

На виконання рішення суду Державною міграційною службою України прийнято рішення 06.12.2018 року про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 .

На виконання зазначеного рішення Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області повторно розглянуто заяву позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після повторного дослідження обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 17.11.2017 року №425-17, враховуючи викладене у висновку ГУ ДМС України в Закарпатській області від 19.10.2017 року, відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - 06.02. 2019 року прийнято висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.03.2019 року ДМС України прийнято рішення №112-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Пакистану ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення від 09.04.2019 року №4.4/13 громадянину Пакистану ОСОБА_1 відмовлено у визначенні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон № 3671).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) для того, щоб вважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону

№ 3671-VI поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, і саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Крім того, ані позивач, ані його близькі родичі, які проживають в Пакистані, ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності.

У свою чергу, позивачем не було надано жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення cпівбесід, позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Позивачем не було зазначено обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Також судом встановлено, що проведеним аналізом особових справ позивача спостерігається низка суттєвих розбіжностей у викладеній ним історії ймовірного переслідування на Батьківщині, що вказує на її недостовірність та зловживання ним процедурою набуття міжнародного захисту з метою отримання фактичної легалізації на території України.

Зі свідчень позивача вбачається, що він залишив країну постійного проживання 02.06.2017 року . В Україну в`їхав нелегально 02.06.2017 року повітряним транспортом. В Україні разом із позивачем перебуває його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час співбесіди 06.02.2019 року позивач повідомив, що в Пакистані залишилися проживати два сина, мати, брат позивача, а також батьки дружини.

В ході повторного розгляду заяви позивача виявлено наступні розбіжності. Так, під час співбесіди 17.07.2017 року позивач повідомив, що щонеділі відвідував католицьку церкву Сент Ентоні, також повідомив, що відвідував протестантську церкву Кетідал, в Лaxopi.

Під час співбесіди 06.02.2019 року виявлено розбіжність твердженнях позивача. Відповідно на запитання «Як називалися церкви, які Ви відвідували?» позивач відповів: « Сент Ентоні». На запитання «Крім Сент Ентоні Ви ще яку церкву відвідували?», він відповів: «Тільки цю», хоча під час співбесіди 17.07.2017 року позивач повідомив, що відвідував дві церкви у м. Лахор.

Під час співбесіди 06.02.2019 року на запитання «Скажіть будь-ласка, чи могли Ви вільно до виїзду з Пакистану ходити в християнську церкву?», позивач відповів: «Ми можемо ходити, але дуже небезпечно, охорону треба». Hа запитання «Коли Ви востаннє відвідували церкву в Лахорі?», він відповів: «В 2013 році». Позивач стверджує, що після 2013 року в церкву не ходив.

Під час співбесіди 06.02.2019 року позивач повідомив, що в 2013 році представники Талібану вдарили його, дружину і дітей біля церкви Сент Ентоні в JIaxopi. Таким чином таліби хотіли, щоб вони стали мусульманами. Зі слів позивача, таліби були озброєні автоматами.

Слід зазначити, що в ході розгляду особової справи виявлено наступні розбіжністі в твердженнях позивача, а саме: заявник зазначав: «Ми приїхали до України, тому що в Пакистані мусульманські люди вбивають нас. Ми християни, нас хочуть вбити Таліби, тому ми виїхали», разом з тим в п.4.4. заяви-анкети на запитання «Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо?», заявник відповів: «ні». На запитання «Чи застосовували до Вас фізичне насилля таліби після 2013 року?», позивач відповів: «Ми ховалися постійно, не ходили на вулицю».

Під час співбесіди 06 лютого 2019 року на запитання «Після 2013 року Вам хтось погрожував?», він відповів: «Після 2013 ми постійно ховалися».

Апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що твердження позивача про загрозу з боку талібів викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними чи правдоподібними, тобто, що це конкретно відбулося з ним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не обґрунтував причину виїзду з Пакистану з приводу надання йому міжнародного захисту в України. Ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту першому частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності пункту першому частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В позивача відсутні будь-які побоювання, щодо можливості здійснення вищезазначених дій.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №420/3350/19.

Посадовою особою Головного управління ДМС України в Закарпатській області проаналізовано дану інформацію та відповідно до вимог законодавства та відповідно до відкритих інформаційних джерел встановлено наступне:

У мережі Google знайдено 4 фотографії церкви Сент Ентоні (St Anthom Church), які зроблені в грудні 2017 року, січні 2018 року та липні 2018 року (і містяться в матеріалах справи), тобто після виїзду заявника 02.06.2017 року з країни, громадянської належності. Таким чином після виїзду заявника з Пакистану церква і надалі існувала.

Позивач не надав оригінал паспорту до органу міграційної служби. ОСОБА_1 надав тільки копію закордонного паспорту серії НОМЕР_1 на 2 аркушах, дата видачі 19.04.2017 року, дійсний до 18.04.2022 року.

За даними інформаційного джерела «Ріа Новини», - Федеральний кабінет Пакистану в четвер після довгих дебатів схвалив відновлення графи «релігійна приналежність» в пакистанських паспортах нового зразка, повідомляють пакистанські інформаційні агентства. Рішення було прийнято, незважаючи на гостру критику з боку деяких членів кабінету (архів за 24.03.2005 року). За відсутності оригіналу паспорту або копії сторінки паспорту ОСОБА_1 , де вказується релігійна приналежність, підтвердити або спростувати сповідування християнства позивача не виявилось можливим.

Відповідно до вимог законодавства органом міграційної служби проаналізовано релевантну інформацію по країні походження щодо становища християнської общин в Пакистані.

За даними інформаційного агентства «Уніан» християни становлять приблизно 3% від 180-мільйонного населення Пакистану, більше половини громади протестанти, решта - католики. Будучи найбільшою релігійною меншістю в країні, християни представлені в уряді і сенаті Пакистану, а також в місцевих органах влади. За словами місцевого мусульманського філантропа ОСОБА_5 , Пакистан - це не країна екстремістів, це країна людей, які вірять в толерантність і гармонію. Джерело: https://religions.unian.net/islam/1374872-v-pakistane-musulmane-stroyat-tserkov-dlya-sosedey-hristian.html (посилання активне).

Крім цього, у Лахорі діє християнський коледж «Forman Christian College (А Chartered University)», що свідчить про безпеку для християн в Лахорі. Джерело: www.fcc/ollege.edu.pk (посилання активне).

Про толерантне ставлення влади Пакистану до християн свідчить той факт, що в паспортах у графі « Religion » вказується християнство.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У силу частини шостої статті 8 Закону №3671рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за результатами розгляду особової справи позивача разом з інформацією, наданою ним, співбесід останнього з посадовими особами органу Державної міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Пакистані жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12.09.2019 року у справі №1540/4963/18; від 18.12.2019 року у справі №826/3506/17.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі №260/561/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 01.04.2020 року.