Справа № 826/4780/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4780/18 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби Українив м. Києві про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про:

- визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 01.09.2017 № 404 та рішення Державної міграційної служби України від 10.01.2018 № 17-18;

- зобов`язання Державної міграційної служби України надати ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та необ`єктивно погодився з оскаржуваними наказами, мотивуючи рішення тим, що не може бути визнана біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту особа, яка вчинила злочин, позаяк передчасним є висновок, що факт кримінального переслідування позивача за вчинення тяжких злочинів на території РФ є доведеним.

Також вказано про те, що постанова Генеральної прокуратури про видачу особи (екстрадицію) позивача від 04.08.2017 скасована, у зв`язку з чим екстрадиційна перевірка завершена.

Наголошено апелянтом і на тому, що суд дійшов безпідставного висновку, що позивач не довів, що відносно нього є серйозні підстави для побоювань, що він стане жертвою переслідувань за політичними ознаками в країні походження.

У відзивах Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на апеляційну скаргу зазначено про її необґрунтованість та вказано, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнято з належним встановленням обставин справи, зокрема, з огляду на те, що територію країни громадянської належності ОСОБА_1 залишив у 2001 році, до України прибув того ж року, перетнувши кордон залізничним транспортом. Документи, що посвідчують особу - відсутні. На момент звернення із заявою про надання захисту в Україні перебував нелегально. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся лише 11.08.2017 до ГУ ДМС в м. Києві. Основною причиною звернення за захистом зазначивши побоювання сфабрикованого кримінального переслідування у Російській Федерації. Заявник побоюється повертатись до країни походження через погрози в його адресу від колишніх партнерів по підприємницькій діяльності та інших осіб, які погрожували іноземцю в`язницею або розправою.

Крім того, відповідачами вказано про наявність інформації про вчинення позивачем злочинів на території Російської Федерації, що і стало основним мотивом звернення за захистом в Україні з метою уникнення кримінальної відповідальності на території РФ.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з`явилися.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

За наведених обставин, колегія суддів вирішила здійснити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 11.08.2017 звернувся до органу Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.09.2017 позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві № 233 від 02.09.2017 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ГУ ДМС України в м. Києві, оформленого наказом № 404 від 01.09.2017, винесеного за обставин відсутності умов, передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З прийнятим рішенням позивач не погодився, та звернувся до ДМС України зі скаргою від 11.09.2017, в якій просив скасувати наказ № 404 від 01.09.2017.

10.01.2018 ДМС прийнято рішення № 17-18, яким відхилено скаргу на наказ № 404 від 01.09.2017 ГУ ДМС України в м. Києві.

Не погоджуючись із висновками відповідачів та прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, а відповідачем належним чином підтверджено правомірність прийнятих рішень та відповідність таких вимогам чинного законодавства, зокрема, з огляду на те, що позивачем не доведено реальних обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин, враховуючи інформацію про країну походження позивача, обставини порушення щодо ного кримінальних справ та особисті дані.

Оцінюючи доводи апелянта у взаємозв`язку з обставинами справи, колегія суддів виходить з наступного.

Правова позиція апелянта обґрунтована тим, що у нього наявні побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження. Вказано про неможливість і небажання користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань, позаяк неодноразово отримував погрози життю і здоров`ю від колишніх партнерів по підприємницькій діяльності, а також погрози впливових осіб з політичної еліти країни. Зазначено про не притягнення його до адміністративної та кримінальної відповідальності, а міркування щодо вчинення тяжких злочинів на території Російській Федерації слід оцінювати критично. Зауважив про неможливість користуватися захистом країни походження додатково внаслідок сприяння захисту українців в зоні проведення операції об`єднаних сил, супротивником яких є Російська Федерація.

В свою чергу, відповідачами зазначено про безпідставність доводів позивача, з огляду на те, що у розпорядженні Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України (лист від 22.11.2017 № 5/2/1-22444) наявна інформація щодо вчинення позивачем особливо тяжких злочинів (бандитизм, вбивства, вимагання, незаконний обіг зброї та інші) неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких та особливо тяжких злочинів.

Окрім того, зазначено, що ОСОБА_1 не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході проведення співбесіди. Твердження щодо існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в Російської Федерації, наведені у заяві та скарзі, є необґрунтованими, суперечливими та носять характер зловживання з метою затягування часу для недопущення його екстрадиції на територію країни походження. Зауважено, що перебуваючи на території України з 2001 по 2017 рік, не виїжджаючи, іноземець не звертався до територіальних органів ДМС з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить в межах спірних правовідносин про піклування іноземця лише про уникнення кримінальної відповідальності у країні походження, а не отримання захисту.

Суспільні відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або її законний представник, у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б)реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача;

ґ)перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону (3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до ч. 7 ст. 2 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту вказаного Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Положеннями ч. 6 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом встановлено про проведення 01.09.2017 Управлінням у справах біженців ГУ ДМС в м. Києві співбесіди з ОСОБА_1 , про що складено протокол співбесіди та висновок від 01.09.2017 у справі № 2017KYIV0105 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено: «Залишення ОСОБА_1 країни громадянської належності у 2001 році, та прибуття до України того ж року, шляхом перетинання кордону залізничним транспортом; перебування Заявника в Україні станом на 11.08.2017 (момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) нелегально.

В межах питань побоювання повернення до країни походження (за словами Заявника), відображено про: звинувачення ОСОБА_1 у значній кількості злочинів, які він не скоював; відсутність об`єктивності та справедливості розслідування його справи на території країни постійного проживання; побоювання повернутися до країни походження через погрози в його адресу від колишніх партнерів по підприємницькій діяльності та інших осіб, в яких іноземцю погрожували в`язницею або розправою.

В розділі аналізу достовірності повідомлення Заявника про загрозу в країні громадянської належності, в межах питань: « 1. Чи є заявник громадянином РФ та чи надав він правдиві свідчення щодо себе?; 2. Якою діяльністю займався заявник у країні громадянської належності?; 3. Якою діяльністю займався іноземець в Україні? 4. Чи існує ймовірність стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності за політичними ознаками?», зазначено, що факти, викладені заявником щодо країни його громадянської належності - РФ, мають документальне підтвердження, тому прийняті як правдоподібні.

Заявник займався торгівельно-закупівельною діяльністю, відкрив ТОВ «Сучасний стиль», в якому був директором і співвласником. Головною метою підприємства ТОВ «Сучасний стиль» було орендування земельних ділянок у м. Рязань у адміністрації міста для легалізації торгівельно-закупівельної діяльності стихійних ринків. Крім того, в м. Рязань фігурант мав частки (долі) в міні-молокозаводі, майонезному цеху, ковбасному виробництві. Іноземець повідомив, що на початку 1990- років займався спекулятивною діяльністю та продажем автомобілів.

З посиланням, на розміщену у відкритому доступі в мережі Інтернет, інформацію, відображено про розшук Заявника компетентними органами РФ за скоєння ряду важких злочинів, зокрема бандитизм, вбивство, вимагання, шахрайство, незаконний обіг зброї тощо, що спростовує наведені іноземцем свідчення щодо його офіційної діяльності.

Заявник був помічником депутата Державної думи РФ. Втім з огляду на інформацію по країні Заявника та стосовно іноземця, свідчення останнього викликають сумнів та носять суперечливий характер.

Тому, твердження Заявника щодо його діяльності у країні походження, викладені ним у заяві та під час співбесіди, можна вважати неправдоподібними.

Зауважується, що Заявник жодним чином документально не підтвердив створення та існування музею АТО в м. Фастів від БФ «Фастів Мир», не надав фотокарток з відкриття останнього, а відтак сумнівною є безпосередня участь фігуранта та його цивільної дружини у створенні окресленого музею.

Наявними у мережі інтернет є відомості щодо зміни Заявником особистих даних на ОСОБА_3 , що є спробою приховати істинні дані щодо своєї особи та створити собі сприятливі умови для обґрунтування власних тверджень шляхом надання недостовірної інформації.

Зауважено про існування у Заявника складних відносин з партнерами.

З урахуванням інформації про розшук ОСОБА_1 за скоєння ряду кримінальних злочинів, його затримання працівниками правоохоронних органів біля будинку у м. Фастові та перебування, в період з 15.11.2016 по 07.03.2017, у Київському СІЗО, спростованими є свідчення Заявника щодо відсутності будь-яких фактів та підстав порушених проти нього кримінальних справ.

Відміченим є те, що перебуваючи на території України з 2001 по 2017 роки, не виїжджаючи, іноземець не звертався до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

При цьому, у разі невинуватості Заявника у скоєнні злочинів, як про це зазначає останній, він мав можливість вирішувати означене питання у правому полі, а саме: оскаржити обвинувачення, довести власну невинуватість і не потрапити до в`язниці, але не використав таку можливість, а існування обвинувачення у вчиненні злочинів відповідно до українського законодавства та міжнародних принципів не є підставою для отримання міжнародного захисту в Україні.

Крім того, не встановленими є достовірні відомості Заявника щодо його побоювань стати жертвою переслідувань за політичними ознаками в країні постійного проживання».

Колегія суддів зауважує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 11.08.2017, тобто після 16 років нелегального проживання на території України.

За даними Державної прикордонної служби України, громадянин РФ ОСОБА_1 державний кордон України офіційно не перетинав.

Разом з тим, за наявною інформацією вказана особа перебуває у міжнародному розшуку за скоєння особливо важких злочинів на території Російської Федерації (бандитизм, вбивства, вимагання, незаконний обіг зброї та інші). Крім того, 16.11.2016 слідчим Фастівського відділення поліції Васильківського відділу ГУ НП в Київській області стосовно ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження за ч. 4 ст. 358 КК України (використання завідомо підроблених документів).

Суд апеляційної інстанції враховує, що основною причиною звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив про наявність конфліктів з партнерами, його переслідування та наявність непідтвердженого боргу.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в ОСОБА_1 відсутні ознаки біженця у розмінні п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: « 5. Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». 6. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на 4 яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

В той же час, апелянтом під час апеляційного розгляду справи не надано жодних доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України та у встановленому порядку свідчили про наявність дійсно обґрунтованих підстав для встановлення позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в контексті ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, з урахуванням обставин справи та правового регулювання колегія суддів приходить до висновку, що всі наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, який вірно вказав, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 313, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Парінов А.Б.

Судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.