Справа № 160/342/20
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Справа № 160/342/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справ за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард Промбуд» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування постанови, -
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність накладення на підприємство штрафу, передбаченого абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України, оскільки допущене позивачем порушення ч.1 ст.83 КЗпП України не підпадає під визначення недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Від відповідача 11.02.2020 надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що стаття 12 Закону України «Про оплату праці» не встановлює вичерпний перелік норм і гарантій в оплаті праці, які відносяться до мінімальних державних гарантій. Навпаки, на думку відповідача, в частині 1 статті 12 Закону України «Про оплату праці» в переліку норм оплати праці, окрім чітко визначених, зазначено «тощо», що, на думку відповідача вказує на можливість розширення даного переліку. Відповідач також посилається на частину 2 статті 13 Закону України «Про оплату праці» та зазначає, що дана норма прямо передбачає, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені ч.1 цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Відповідно до наказу ГУ Держпраці у Дніпропетровській області від 27.09.2019 №649-І та направлення від 27.09.2019 №313-Н, у період з 01.10.2019 по 07.10.2019 відповідачем було проведено інспекційне відвідування зі здійсненням державного контролю за додержанням законодавства про працю ТОВ «Авангард Промбуд».
За результатами перевірки складено Акт від 07.10.2019 №ДН2752/1511/АВ та винесено Припис від 07.10.2019 №ДН2752/1511/АВ/П, відповідно до якого зобов`язано директора підприємства усунути наступні порушення:
- ч.1 ст.83 КЗпП України компенсація за невикористані дні щорічної відпустки звільненим працівникам виплачується не в повному обсязі, внаслідок чого не дотримано вимоги ст.12 Закону України «Про оплату праці»;
- ч.1 ст.116 КЗпП України остаточний розрахунок зі звільненими працівниками проведено несвоєчасно;
- ч.1 ст.117 КЗпП України виплата остаточного розрахунку звільненим працівникам проводиться без урахування вимог ч.1 ст.117 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в період з 29.10.2019 по 31.10.2019 проведено інспекційне відвідування зі здійснення контролю за станом виконання раніше виданого припису, за результатами якого складено Акт від 31.10.2019 та встановлено, що позивачем не усунуто порушення ч.1 ст.83 КЗпП України.
За результатами інспекційного відвідування відповідачем винесено Постанову від 20.12.2019 №ДН2752/1511/АВ-ДН3422П1511/МГ-ФС/646, якою на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України на ТОВ «Авангард Промбуд» накладено штраф в розмірі 83 460 грн.
Не погодившись з даною постановою, позивач оскаржив її до суду.
Судом встановлено, що позивачем не заперечується допущення ним порушень ч.1 ст.83 КЗпП України щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні в розмірі 143,33 грн. Проте, позивач не погоджується щодо застосування до нього штрафу саме на підставі ч.4 ст.265 КЗпП України, оскільки вважає, що допущене ним порушення не підпадає під визначення мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Таким чином, на вирішення суду передано спір щодо того, чи підпадає під визначення мінімальних державних гарантій в оплаті праці невиплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Нормами абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначається Законом України «Про оплату праці».
Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати наступна.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Згідно ст.12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Таким чином, норми і гарантії в оплаті праці, які визначені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та положеннями КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці.
Крім того, за приписами ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» основні державні соціальні гарантії встановлюються законами.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.
Таким чином, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці.
Так, питання оплати праці врегульовані главою VII КЗпП України, у той час як гарантії та компенсації встановлені главою VIIІ КЗпП України.
При цьому, суд зазначає, що глава VIIІ КЗпП України, визначаючи гарантії та компенсації, не містить положень щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника, яка передбачена ч. 1 ст. 83 КЗпП України, так само як і ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці», що містить перелік норм оплати праці.
У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що відповідачем помилково ототожнено державні гарантії, пов`язані із відпусткою, та мінімальні державні гарантії в оплаті праці.
Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки не належить до мінімальних державних гарантій, не є нормою чи гарантією в оплаті праці, що передбачена ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України, внаслідок чого висновок відповідача щодо правомірності притягнення позивача до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам.
Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав, отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн., що підтверджуються квитанцією від 10.01.2020.
Керуючись статтями 9, 139, 242 - 246, 257 - 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард Промбуд» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування постанови задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладання штрафу від 20.12.2019 №ДН 2752/1511/АВ-ДН3422П15/МГ-ФС/646.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард Промбуд» судовий збір у розмірі 2102 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська