Справа № 640/373/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 року м. Київ №640/373/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

за позовом ОСОБА_1

до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві

третя особа Акціонерне товариство «Альфа банк»

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (04212, м. Київ, вул. М. Тимошенка, 2Д, ), третя особа: Акціонерне товариство «Альфа банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ), в якому просить суд:

- визнати незаконними рішення (дії) державних виконавців Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо винесення 11.02.2015 постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №42874434 після отримання заяви стягувача про повернення виконавчого документу;

- зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винести постанову про зняття арешту з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , накладеного постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Вегера Антона Сергійовича та внести відповідні записи до державних реєстрів України щодо скасування (зняття) обтяження реєстраційний номер №8692250 від 11.02.2015.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в супереч вимогам с. 11,12, 47 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Вегерою Антоном Сергійовичем було винесено постанову про арешт мана боржника маже через рік після відкликання стягувачем виконавчого документа у зв`язку з врегулюванням спору. Окрім того, позивач зазначає, що оскільки нею не було отримано постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не мав права в подальшому вчиняти виконавчі дії, зокрема, накладати арешт на мано боржника. Позивач наголошує, що станом на момент її звернення до суду з даним позовом не існує жодного відкритого виконавчого провадження в рамках якого може існувати арешт, накладений на майно ОСОБА_1 . При цьому, навіть після завершення процедури примусового виконання рішення у 2015 році та знищення всіх матеріалів виконавчого провадження, арешт, накладений в ході вчинення виконавчих дій з метою забезпечення виконавчого провадження №42874434 не був знятий,о істотно обмежує конституційні права позивача та суперечить основним завданням та принципам інституту примусового виконання рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №42874434.

Вказана ухвала отримана відповідачем - 10.02.2020, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Станом на 27.03.2020 відповідач вимог суду щодо надання матеріалів виконавчого провадження №42874434 не виконав, відзиву на позовну заяву також не надав.

Відповідно до ч.4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

За посиланням позивача, що не заперечується відповідачем та підтверджується листом Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27.12.2019 №П/10, 10.04.2014 постановою державного виконавця Оболонського районного віллу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Вегера Антона Сергійовича було відкрито виконавче провадження №42874434 щодо примусового виконання виконавчого напису №308 від 17.02.2014 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , де боржником за даним виконавчим провадженням є ОСОБА_1

21.05.2014 на адресу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшла заява Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про повернення виконавчого документа, яка мотивована тим, що із позичальником було досягнуто домовленості щодо добровільного виконання умов договору кредиту, а відтак стягувач просить повернути виконавчий документ без виконання та винести відповідну постанову.

Разом з тим, 11.02.2015 державним виконавцем було винесено постанову про арешт мана боржника ( ОСОБА_1 ) та оголошення заборони його відчуження.

11.02.2015 державним виконавцем, керуючись п. 9 с. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа сягувачу.

25.01.2019 ОСОБА_1 через свого представника звернулась до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою, в якій просила скасувати постанову державного виконавця від 11.02.2015 ВП №42874434 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження та зняти накладений на її підставі арешт.

Листом від 27.12.2019 №П/10 Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідом позивача, що правових підстав для задоволення її заяви немає, окрім того зазначено, що виконавчі провадження з 2001 по 2005 роки знищені за закінченням терміну зберігання.

Позивач, вважаючи протиправною постанову державного виконавця від 11.02.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у ВП №42874434, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (ч. 2 вказаної статті).

Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право подати заяву про видачу дубліката виконавчого документа, про поновлення строку його пред`явлення до виконання, про відмову від стягнення і повернення виконавчого документа.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Статтею 57 закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Як свідчать матеріали справи, 21.05.2014 на адресу відповідача надійшла заява Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про повернення виконавчого документа, яка мотивована тим, що із позичальником було досягнуто домовленості щодо добровільного виконання умов договору кредиту, а відтак стягувач просить повернути виконавчий документ без виконання та винести відповідну постанову.

Проте, 11.02.2015 державним виконавцем було винесено постанову про арешт мана боржника ( ОСОБА_1 ) та оголошення заборони його відчуження.

Також, 11.02.2015 державним виконавцем, керуючись п. 9 с. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа сягувачу.

Відповідно до п. 9 ч. 1 с.47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Так, суд не надає оцінку діям відповідача щодо повернення виконавчого листа стягувачу 11.02.2015 на підставі п. 9 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в той час, як 21.05.2014 стягувачем було подано заяву про повернення виконавчого документа у зв`язку з самостійним врегулюванням спору, оскільки дані дії відповідача позивачем не оскаржуються, а тому виходять за межі предмету позову, проте, необхідно зазначити, що можливість застосування арешту майна відповідно до ст. 57 Закону пов`язується саме з наявністю обставин щодо забезпечення реального виконання рішення.

Однак, подаючи заяву про повернення виконавчого листа у зв`язку з досягненням домовленості між боржником та стягувачем щодо добровільного виконання умов договору кредиту, стягував фактично повідомив виконавця, що обставини для примусового виконання рішення відпали, а як наслідок, відсутні обставини,з якими закон пов`язує необхідність застосування арешту мана боржника - забезпечення реального виконання рішення.

Тобто, в даному випадку, на переконання суду, державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві застосовуючи приписи ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», в той час, як стягувачем вже було подано заяву про повернення виконавчого документа у зв`язку з домовленістю щодо добровільного виконання умов договору, діяв в супереч приписам Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині визнання протиправними дій державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо винесення 11.02.2015 постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №42874434 після отримання заяви стягувача про повернення виконавчого документу.

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винести постанову про зняття арешту з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , накладеного постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Вегера Антона Сергійовича та внести відповідні записи до державних реєстрів України щодо скасування (зняття) обтяження реєстраційний номер №8692250 від 11.02.2015, суд зазначає наступне.

Вимогами пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Саме на підставі вказаних приписів Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем і було повернуто виконавчий документ у ВП №8692250

Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Тобто, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури,закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

В даному ж випадку мало місце повернення виконавчого документа стягувачу, що не тягне за собою обов`язковість зняття арешту, накладеного на майно боржника та скасування інших вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи листом 17.11.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту, однак йому було відмовлено та повідомлено, що матеріали виконавчого провадження було знищено у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

Суд зазначає, що іншого шляху, ніж вирішення питання в судовому порядку, на сьогоднішній день немає. Не зняття арешту та заборони обмежують права позивача щодо розпорядженням своїм майном.

Наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 № 2274/5 затверджено Порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби (надалі по тексту - Порядок). Порядок установлює основні правила роботи з документами в органах державної виконавчої служби, в тому числі порядок загального документування у районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних відділах державної виконавчої служби, діловодство з виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) у всіх органах державної виконавчої служби, оформлення документів, технічного забезпечення їх підготовки, контролю за виконанням документів, а також здійснення діловодних процесів - організації документообігу, формування справ і зберігання документів та поширюється на всю службову документацію.

Пунктом 9.4 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби передбачено, що зберігання завершених виконавчих проваджень здійснюється у спеціально відведеному для цієї мети приміщенні (робочій кімнаті) органу державної виконавчої служби і покладається на одного з працівників органу державної виконавчої служби, про що керівником цього органу видається відповідний організаційно-розпорядчий документ.

Відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт (пункт 9.10 Порядку)

Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, суд зазначає, що знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчились.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як зазначено судом вище, положенням ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Суд звертає увагу, що з листа відповідача 27.12.2019 вбачається, що 11.02.2015 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану, а матеріали виконавчого провадження №42874434 знищено за закінченням терміну зберігання.

Тобто, виконавче провадження в межах якого було накладено арешт на майно за адресою: АДРЕСА_2 є завершеним, матеріали такого виконавчого провадження знищенні.

Системний аналіз вищенаведених норм законодавства України про виконавче провадження, дає змогу дійти висновку, що виключно закінчені виконавчі провадження передаються до архіву і в послідуючому знищуються по завершенню терміну зберігання. Завершення (закінчення) виконавчого провадження є безумовною підставою для зняття арешту з майна боржника із метою недопущення протиправного обмеження його у здійсненні цивільних прав боржника.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Аналіз наведеного в сукупності дає підстави для висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог щодо зобов`язання Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винести постанову про зняття арешту з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , накладеного постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Вегера Антона Сергійовича та внести відповідні записи до державних реєстрів України щодо скасування (зняття) обтяження реєстраційний номер №8692250 від 11.02.2015.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо винесення 11.02.2015 постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №42874434 після отримання заяви стягувача про повернення виконавчого документу.

3. Зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винести постанову про зняття арешту з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , накладеного постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Вегера Антона Сергійовича та внести відповідні записи до державних реєстрів України щодо скасування (зняття) обтяження реєстраційний номер №8692250 від 11.02.2015.

4. Стягнути на корись ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) за рахунок Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (04212, м. Київ, вул. М. Тимошенка, 2Д, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя Н.Г. Вєкуа