Справа № 640/18862/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

31 березня 2020 року справа №640/18862/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доГромадської ради доброчесності (далі по тексту - відповідач, ГРД)
третя особаВища кваліфікаційна комісія суддів України (далі по тексту - третя особа, ВККСУ)
провизнання протиправними та скасування висновків, затверджених ГРД від 13 липня 2019 року, від 07 лютого 2019 року та від 05 лютого 2019 року, про невідповідність судді Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки не погоджується із мотивами висновків відповідача про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, у зв`язку із їх необґрунтованістю та не підтвердження належними доказами. Позивач звертає увагу, що в його діях відсутні ознаки свавільного обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань; за весь час професійного життя ОСОБА_1 відсутні факти, які б свідчили про нечесність або продажність/підкупність, або порушення кримінальних проваджень; позивач не вбачає порушень у декларуванні та при наданні публічних пояснень під час співбесіди 08 лютого 2019 року, інших письмових пояснень; оскаржувані висновки ГРД не дають можливості пересвідчитись у дотриманні відповідачем вимог Регламенту та приписів щодо оформлення таких документів, невідомі мотиви, з яких виходив відповідач, приймаючи кожен із цих висновків як похідний від попереднього щодо того, що "пояснення, що частково обґрунтовують зазначені обставини" не визначались і не конкретизувались відповідачем за відсутності джерел інформації, що досліджувались стосовно декларацій позивача та/або членів сім`ї.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/18862/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ВККСУ.

Відповідач відзиву на позовну заяву та відповідних доказів до суду не надав, що відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Третя особа пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду також не надала.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Указом Президента України від 02 листопада 2017 року №350/2017 ОСОБА_1 призначено безстроково на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду.

Рішенням ВККСУ від 02 серпня 2018 року №185/зп-18 відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" оголошено конкурс - 2-й етап -на зайняття 78 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, зокрема 26 посад у Касаційному адміністративному суді.

Позивач звернувся до ВККСУ із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за спеціальною процедурою призначення та рішенням ВККСУ допущений до участі у цьому конкурсі за наявного стажу наукової роботи понад 10 років, а також із заявами про проведення кваліфікаційного оцінювання судді першої інстанції та з метою участі у конкурсі на посаду судді апеляційної інстанції.

Відповідними рішеннями ВККСУ призначено кваліфікаційне оцінювання кандидатів, допущених до участі у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, зокрема й позивача; позивача допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

За результатами першого етапу кваліфікаційного оцінювання за загальним результатом іспиту ОСОБА_1 набрала 138,75 балів (тестування 77,25 та практика 61,50) та допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання "дослідження досьє та проведення співбесіди" у межах процедури конкурсу до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Як вбачається із повідомлення на офіційному сайті ВККСУ за посиланням https://vkksu.gov.ua/ua/news/prowiedieno-spiwbiesidi-z-kandidatami-na-zajniattia-wakantnich-posad-suddiw-kasacijnich-sudiw-u-skladi-wierchownogo-sudu-6-/, 08 лютого 2019 року у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у складі колегій у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду проводилися співбесіди за результатами дослідження досьє кандидатів. За підсумками співбесід Комісія оголосила зокрема рішення про те, що ОСОБА_1 не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду

Позивач надав у справу роздрукований із сайту ГРД висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 05 лютого 2019 року, у якому зазначено, що: суддя свавільно встановлював обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, наприклад, необмеженому колу осіб і (або) на тривалий час; кандидат на посаду судді безпідставно не задекларувала своєчасно майно члена сім`ї, що є ліквідним активом: згідно даними реєстру речових прав на нерухоме майно чоловіку кандидата на праві власності з 03 липня 2002 року належить дачний будинок загальною площею 61 кв. м. у смт. Кіровське Дніпропетровської області, проте, у деклараціях кандидата за 2015, 2016, 2017 роки дане нерухоме майно відсутнє; інформацію про втрату чоловіком права власності на зазначений дачний будинок у досьє немає.

Відповідно до висновку про невідповідність кандидата на посаду Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого ГРД 07 лютого 2019 року (нова редакція з урахуванням пояснень кандидата), роздруківка якого міститься у справі, проаналізувавши інформацію про суддю Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 та пояснення, які надійшли від кандидата в рамках забезпечення права на відповідь, ГРД виявила дані, які дають підстави для висновку про невідповідність кандидата критеріям доброчесності та професійної етики, а саме: суддя свавільно встановлював обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, наприклад, необмеженому колу осіб і (або) на тривалий час.

Відповідно до висновку про невідповідність кандидата на посаду Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого ГРД 13 липня 2019 року, проаналізувавши інформацію про суддю Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , роздруківка якого міститься у справі, ГРД виявила дані, які дають підстави для висновку про невідповідність кандидата критеріям доброчесності та професійної етики, а саме: суддя свавільно встановлював обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, наприклад, необмеженому колу осіб і (або) на тривалий час.

Зміст оскаржуваних висновків свідчить, що кожен наступний із них змінює/коригує попередній з урахуванням отриманих від позивача пояснень.

Вирішуючи питання підсудність даного спору за участю ГРД адміністративному суду та наявність правових підстав для оскарження висновку ГРД, суд виходить із наступних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до визначення пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

При цьому відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2015 року №8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Таким чином, спір набуває ознак публічно-правового за наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, які виконують владні управлінські функції, а статус відповідного органу як суб`єкта владних повноважень не ставиться в залежність від факту його реєстрації як юридичної особи.

Правовий статус та завдання ГРД визначені у статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Як визначає частина перша статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Згідно з частиною першою статті 85 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

У пункті 16 частини четвертої статті 85 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).

Таким чином, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" покладає на ГРД функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями; відповідач фактично приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями, а тому є іншим суб`єктом при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства і, як наслідок, - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, суд звертає увагу, що даний спір стосується проходження позивачем публічної служби.

Так, за визначенням пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як свідчать обставини справи, на момент складення оскаржуваного висновку ОСОБА_1 обіймала посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду.

Оскільки процес складення та надання висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики є здійсненням владних управлінських функцій та стосується проходження позивачем публічної служби, на думку суду, даний спір є публічно-правовими та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

У свою чергу оскаржувані висновки є різновидом актів індивідуальної дії, оскільки безпосередньо стосуються прав та інтересів ОСОБА_1 , містять твердження про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики і підлягають дослідженню у межах кваліфікаційного оцінювання.

При цьому, як зазначає позивач, при вирішенні питання щодо визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного суду, ВККС врахувала оскаржувані висновки ГРД.

Згідно з частиною третьої статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких ВККСУ дійшла відповідних висновків.

Отже, чинне законодавство не надає право оскаржити рішення ВККСУ з підстав його необґрунтованості щодо питань невідповідності учасника конкурсу критеріям доброчесності та професійної етики, у разі обґрунтування рішення відповідним негативним висновком ГРД, оскільки Закон України "Про судоустрій і статус суддів" допускає можливість оскарження такого рішення ВККСУ виключно з формальних підстав.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Надаючи тлумачення зазначеній нормі, Конституційний Суд України в рішенні від 25 грудня 1997 року №9-зп у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) зазначив, що "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Враховуючи викладене, оскарження висновку ГРД є реалізацією права на звернення до суду з метою отримання ефективного засобу юридичного захисту.

Згідно з частиною шостою статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" громадська рада доброчесності: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Відповідно до частини першої статті 2 Регламенту Громадської ради доброчесності, схваленого рішенням ГРД від 23 листопада 2016 року №1/2016 (далі по тексту - Регламент ГРД), завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом, є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Стаття 19 Регламенту ГРД передбачає, що за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Громадська рада доброчесності колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Суд звертає увагу, що поняття "доброчесність" чинним законодавством не визначене, а тому є оціночним поняттям.

Поряд з цим, відповідно до пункту 12 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККСУ від 03 листопада 2016 року №143/зп-16, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

12.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

12.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 9- 12, 15- 19 частини першої статті 106 Закону.

12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

12.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими:

12.7.1. Чесність і порядність.

12.7.2. Контрпродуктивна поведінка.

12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені пунктами 12.1- 12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема: 1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади; 2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 3) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності); 4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді; 5) результатів регулярного оцінювання; 6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності); 7) висновків Громадської ради доброчесності (за наявності); 8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Показник, передбачений пунктом 12.7 цієї глави, визначається за допомогою відповідних тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

У Звіті USAID щодо Громадської ради доброчесності та результатів її роботи, які використовує Вища кваліфікаційна комісія суддів (квітень-травень 2017 року) за посиланням https://vkksu.gov.ua/userfiles/doc/perelik-dokumentiv/zvit_grd.pdf констатується, що відповідно до пункту 6 статті 87 Закону "Про судоустрій та статус суддів" ГРД збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді) і надає ВККСУ інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді).

Якщо кандидат не задовольняє критерії професійної етики та доброчесності, разом з іншою інформацією мають повідомлятися також обґрунтовані причини, з урахуванням яких зроблено висновок про невідповідність. Виходячи з тлумачення змісту цієї статті, рекомендується, щоб висновок ГРД про невідповідність кандидата критеріям професійної етики та доброчесності, що надається ВККСУ, не просто містив мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документацією, яка перевіряється, і яка містить інформацію про та посилання на порушення кандидатом певних стандартів професійної етики та доброчесності.

У Звіті Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності Громадської ради доброчесності в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи від грудня 2017 року зазначається, що у п. 24 Висновку КРЄС № 1 (2001) про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів вказано, що об`єктивні стандарти потрібні не лише для того, щоб виключити політичний вплив, але й з інших причин, наприклад, щоб уникнути ризику, пов`язаного з припущенням про наявність фаворитизму, консерватизму та корпоративізму, який виникає, коли призначення або оцінювання здійснюються не на основі чітко визначеної процедури, а на підставі особистих рекомендацій. Згідно викладених у Звіті висновків, усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими (п. 92. Висновку КРЄС №10 (2007) про судову раду на службі суспільству). Однак, через вказані вище недоліки щодо нерелевантності інформації, оцінювання судових рішень та різних підходів до конкретних фактів можна дійти висновку, що окремі затверджені ГРД висновки були необґрунтованими або частково необґрунтованими.

Суд зауважує, що як будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, висновок ГРД має бути обґрунтованим, ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінюючи висновки ГРД на предмет їх обґрунтованості по суті висвітлених у них питань, суд звертає увагу на наступне.

Підставою для висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 05 лютого 2019 року ГРД зазначила про виявлення нею наступних даних: суддя свавільно встановлював обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, наприклад, необмеженому колу осіб і (або) на тривалий час; кандидат на посаду судді безпідставно не задекларувала своєчасно майно члена сім`ї, що є ліквідним активом.

У висновках про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 07 лютого 2019 року та від 13 липня 2019 року ГРД, затверджених у новій редакції з урахуванням пояснень кандидата, зазначила про виявлення нею наступних даних: "Суддя свавільно встановлював обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, наприклад, необмеженому колу осіб і (або) на тривалий час (підпункт 3.6 пункту 3 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженим рішенням ГРД від 11 січня 2019 року). у Декларації доброчесності за 2016 рік (подана вперше) кандидат підтвердила, що нею приймалися одноособово або у складі колегії суддів рішення, передбачені статтею 3 Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні" (п.17). Так, у період Революції Гідності, а саме, 05 лютого 2014 року о 21 год. 42 хв. Кандидат ухвалила постанову у справі №823/317/14, якою встановила обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (пікетування, пішої ходи, демонстрацій, мітингів, зборів тощо) невизначеному колу осіб шляхом заборони Черкаській міській організації Партії регіонів, Обласній Спілці жінок Черкащини, Черкаській обласній організації ветеранів та іншим особам їх проведення з 06 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року за адресою м. Черкаси, площа "Соборна", а також на прилеглій до даної адреси території. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2014 року це рішення було повністю скасоване. Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя констатувала, що це судове рішення містить заборону загального характеру, що поширюється на невизначене коло осіб, значну територію міста Черкаси та на значний час, тобто суддя ОСОБА_1 при винесенні даного рішення вийшла за межі повноважень суду, визначених Конституцією і законами України. Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя було встановлено, що суддею ОСОБА_1 при розгляді цієї справи були допущені порушення норм процесуального законодавства, що містять ознаки дисциплінарного проступку. Однак у відкритті дисциплінарної справи судді було відмовлено у зв`язку із закінченням строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.".

Таким чином, з урахуванням нової редакції висновків ГРД підставою для невідповідності ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики є свавільне, на думку відповідача, встановлення обмежень у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, відповідно до постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2014 року в адміністративній справі №823/317/14.

Суд встановив, що Черкаським окружним адміністративним судом у складі судді ОСОБА_1 прийнято постанову від 05 лютого 2014 року в адміністративній справі №823/317/14 за позовом виконавчого комітету Черкаської міської ради до Черкаської міської організації Партії регіонів, Обласної спілки жінок Черкащини, Черкаської обласної організації ветеранів про встановлення обмежень щодо реалізації права на мирні зібрання, якою адміністративний позов задоволено частково, встановлено обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (пікетування, пішої ходи, демонстрацій, мітингів, зборів тощо) шляхом заборони Черкаській міській організації Партії регіонів, Обласній Спілці жінок Черкащини, Черкаській обласній організації ветеранів та іншим особам їх проведення з 06 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року за адресою: м. Черкаси, площа "Соборна", а також на прилеглій до даної адреси території; постанову у цій частині допущено до негайного виконання; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2014 року скасовано постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2014 року та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову виконавчого комітету Черкаської міської ради відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Конституційний Суд України в абзаці першому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України "Про статус суддів"(справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зауважив, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, непов`язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року №2-рп/2011 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 93 Конституції України (справа про позачерговий розгляд законопроектів) давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної і касаційної інстанцій при перегляді судових рішень.

Згідно з пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 "Про незалежність судової влади" відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Такий підхід повністю узгоджується із міжнародними стандартами.

Відповідно до пункту 5 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 на 1098 засіданні заступників міністрів, судді повинні мати необмежену свободу щодо неупередженого розгляду справ відповідно до законодавства та власного розуміння фактів.

У названих Рекомендаціях також зазначено, що судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (пункт 70). Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66).

Принципом І (2) (а)(і) Рекомендації №(94) 12 "Незалежність, дієвість та роль суддів", ухваленої 13 жовтня 1994 року Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів, передбачено, що рішення суддів не повинні переглядатись інакше, ніж через визначену законом процедуру апеляцій.

Відповідно до Висновку Першої експертної комісії Міжнародної Асоціації Суддів (2000) "Незалежність судді у його власному суді" суттєвою умовою незалежності судді є неможливість зміни рішення судді ніким, крім іншого судді в процесі апеляції, коли це прямо передбачено законом. Будь-які процедури контролю за якістю рішень, що проводяться самими суддями чи представниками інших гілок влади не можуть бути використані замість апеляції, або здаватися такими, що замінюють апеляцію, оскільки це відкриває шлях для прямого впливу на суддів.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 09 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України" зазначено, що рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження (пункт 80).

Так само, ГРД не наділена законом повноваженнями оцінювати законність та обґрунтованість судового рішення, у тому числі у справі №823/317/14, та, відповідно, робити будь-які висновки з даного приводу.

Суд встановив, що відповідно до рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 31 травня 2017 року №1343/3дп/15-17 "Про відмову у притягненні судді Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності" Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя, заслухавши доповідача, дослідивши матеріали дисциплінарної справи, вивчивши письмові та заслухавши усні пояснення судді, дійшла висновку про відсутність підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, відповідно до підпункту 3.6 пункту 3 Індикаторів визначення суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затверджених рішенням ГРД від 11 січня 2019 року, одним із індикаторів, що вказує на невідповідність критерію чесності і непідкупності є те, що суддя свавільно встановлював обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, наприклад, необмеженому колу осіб і (або) на тривалий час і (або) щодо необмеженого місця.

Отже, враховуючи викладене, на думку суду, посилання ГРД на підпункт 3.6 пункту 3 Індикаторів безпідставним та таким, що суперечить фактичним обставинам справи.

У свою чергу, статтею 3 Регламенту ГРД передбачено, що члени Ради поділяють такі цінності як гідність, справедливість, права людини, доброчесність, повага до незалежності суддів і керуються ними у своїй діяльності. Рада та її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності.

Крім того, в оскаржуваних висновках зазначено додаткову інформацію для Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яка сама по собі не стала підставою для висновку, але може бути врахована під час проведення співбесіди із кандидатом:

- мати кандидата є пенсіонером (продавець універмагу), не працює. Водночас, згідно щорічних декларацій кандидата за 2015, 2016 та 2017 роки матері кандидата з 13 березня 2007 року на праві власності належить квартира загальною площею 156,30 кв. м. у м. Києві. У графі "вартість на дату набуття" зазначена сума 28,00 грн. Підстава набуття у власність вказаної квартири потребує пояснень від кандидата;

- з 08 липня 2011 року донькам кандидата на праві спільної власності належить квартира у м. Дніпро загальною площею 67,50 кв. м. Підстави набуття та джерела походження коштів на придбання квартири потребують пояснень від кандидата;

- відповідно до декларацій кандидата за 2015, 2016 та 2017 роки, 12 серпня 2015 року доньки кандидата придбали у власність дві квартири у м. Ірпінь вартістю 144 670,00 грн. загальною площею 39,10 кв. м. кожна.

Додатково ГРД зазначила, що під час конкурсу до Верховного Суду ГРД затвердила висновок про невідповідінсть суді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики з аналогічних підстав. Поянення, надані суддею під час конкурсу, на думку відповідача, не спростували виявлені факти.

Однак, суд зазначає, що посилання відповідача на додаткову інформацію щодо декларування нерухомого майна, є безпідставними, не грунтуються на аналізі та перевірці інформації, є лише припущенням про ймовірні розбіжності задекларованих відомостей та зроблені за відсутності щонайменших сумнівів з боку Національного агенства з питань запобігання корупції.

Крім того, з метою усунення сумнівів у достовірності відомостей, задекларованих у щорічних деклараціях кандидата за 2015, 2016 та 2017 роки, на підставі наявних у справі доказів суд встановив наступні обставини.

У деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015, 2016 та 2017 роки позивач зазначив членом сім`ї матір ОСОБА_4 , яка є власником квартири площею 156,30 м2, вартість на дату набуття 28,00 грн.

Згідно з ордером №01691 серії Б виданий ОСОБА_1 з сім`єю з п`яти осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 70,84 м2, яке складається з чотирьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 , чоловік - ОСОБА_5 , дочка - ОСОБА_6 , дочка - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 березня 2007 року ОСОБА_4 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка приватизована згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", загальна площа квартири становить 156,3 м2, вартість на дату набуття 28,13 грн.

Наведене свідчить, що ОСОБА_4 набула у власність квартириу за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 28,13 грн. у процесі приватизації, що підтверджується належними доказами.

При цьому відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

У свою чергу відповідач не довів суду, що приватизація ОСОБА_4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 28,13 грн. відбулася незаконно та не надав будь-яких доказів.

Суд із матеріалів справи і загальновідомої інформації на сайті ВККСУ встановив, що під час співбесіди за присутності представника ГРД позивачем надано пояснення щодо вартості приватизованої квартири на рівні 28 грн, отриманої сім`єю для постійного проживання у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість кандидата наук. Переведення на іншу роботу було пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), збільшенням обсягу повноважень і відповідальності, зміною (ускладненням) виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітніх дітей у контексті найкращих інтересів дитини.

Щодо посилання у висновках на те, що з 08 липня 2011 року донькам кандидата на праві спільної власності належить квартира у м. Дніпро загальною площею 67,50 кв. м. Підстави набуття та джерела походження коштів на придбання квартири потребують пояснень від кандидата, суд встановив наступне.

За даними електронних декларацій ОСОБА_1 за 2015, 2016, 2017 роки вбачається, що її доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками квартири загальною площею 67,50 кв. м. по 50% кожна.

Як зазначає позивач, під час співбесіди у присутності представника ГРД членам Комісії надано пояснення, що квартира збудована за участі чоловіка і отримана на заводі у 1990 (право молодого спеціаліста в СРСР направленого на роботу в іншу місцевість за розподілом), про що публічно офіційно підтверджено у деклараціях за 2015 рік (https://public.nazk.gov.ua/declaration/359bc957-0383-4fae-bccb-944de837c8c1) від 30 жовтня 2016 (щорічна):

"Вид об`єкта: Квартира Дата набуття права (приватизація на чотирьох членів сімї): 17.12.1997 Загальна площа (м2): 67,50 тип права: спільна власність - відсоток, %: 0,25 Власник: дочка ОСОБА_6 , тип права: спільна власність - відсоток, %: 0,25 Власник: дочка ОСОБА_7 .

Вид об`єкта: Квартира дата набуття права: 08.07.2011 Загальна площа (м2): 67,50

Тип права: спільна власність - відсоток, %: 0,25 Власник: дочка ОСОБА_6 .

Тип права: спільна власність - відсоток, %: 0,25 Власник: дочка ОСОБА_7 .

Оскільки роз`яснення НАЗК щодо відображення об`єктів спільної власності з`явились пізніше, то у межах строку на уточнення декларації (02.11.2016) подано виправлену за 2015 рік https://public.nazk.gov.ua/declaration/818739ee-9f34-4d73-892f-1e2e2c32e131):

вид об`єкта: Квартира Дата набуття права (власності шляхом приватизації): 17.12.1997 Загальна площа (м2): 67,50 (Тип права: власність відсоток, %: 25 - ОСОБА_1 25 - ОСОБА_5 , 25 - ОСОБА_6 , 25 - ОСОБА_7 ). Цей же об`єкт: квартира Дата набуття права: 08.07.2011 Загальна площа (м2): 67,50 Тип права: спільна власність - відсоток, %: 0,5 власник: дочка ОСОБА_6 та 0,5 власник: дочка ОСОБА_7 https://public.nazk.gov.ua/declaration/818739ee-9f34-4d73-892f-1e2e2c32e131.

Засвідчені копії документів про відчуження (дарування) часток батьків у 2011 році на право власності у квартирі 67,50 кв. м. на користь дітей (частково реалізували право на приватизацію) надані ГРД і ВККСУ завчасно до проведення співбесіди 08.02.2019 і повинні були добросовісно досліджуватись і враховуватись".

Відповідно до норм статті 46 Житлового кодексу України та пункту 46 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470, передбачено, що поза чергою жилі приміщення надаються, зокрема особам направленими у порядку розподілу (молодий спеціаліст) на роботу в іншу місцевість.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року №2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Судом встановлено, що під час приватизації квартири державного житлового фонду у м. Дніпро площею 67,5 кв.м члени сім`ї позивача частково використали житлові чеки з розрахунку санітарної норми 21 кв.м.

Наявні у справі докази свідчать, що з метою підтвердження доброчесності та наданих пояснень під час співбесіди 08 лютого 2019 у межах конкурсу позивач надав копію листа Акціонерго товариства "Дніпровський машинобудівний завод" від 21 березня 2019 року №6001/21-06, до якого долучені копії документів щодо статусу молодого спеціаліста ОСОБА_1 з 11 вересня 1987 року, допомоги у будівництві житлових будинків працівниками заводу, у тому числі чоловіком - ОСОБА_5 , з 1989 року.

Доньки позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали до контролюючого органу Державної фіскальної служби України декалрації про майновий стан і доходи за 2011 та 2012 рока у паперовому вигляді з інформацією щодо зазначених об`єктів дарування.

При цьому суд звертає увагу, що в органів Державної фіскальної служби України або Національного агентства з питань запобігання корупції не виникло питань щодо доствірності задекларованих відомостей, що зайвий раз підкреслює безпідставність висновків ГРД.

В частині висноків ГРД про те, що відповідно до декларацій кандидата за 2015, 2016 та 2017 роки 12 серпня 2015 року доньки кандидата придбали у власність дві квартири у м. Ірпінь вартістю 144 670,00 грн. загальною площею 39,10 кв. м. кожна.

Суд встановив, що в електронних декраціях ОСОБА_1 за 2015, 2016 та 2017 роки задекларовано, що Доньки позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками квартири вартістю 144 670,00 грн. загальною площею 39,10 м2 кожна.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. та зареєстованого в реєстрі за №3092, ОСОБА_6 купила у ОСОБА_8 квартиру у місті Ірпінь Київської області загальною площею 39,1 м2 за 144 670,00 грн. Оціночна вартість квартири згідно висновку про вартість обєкта оцінки виданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 11 серпня 2015 року, складає 144 670,00 грн.

Аналогічно ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. та зареєстованого в реєстрі за №3096, ОСОБА_6 купила у ОСОБА_8 квартиру у місті Ірпінь Київської області загальною площею 39,1 м2 за 144 670,00 грн. Оціночна вартість квартири згідно висновку про вартість обєкта оцінки виданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 11 серпня 2015 року, складає 144 670,00 грн.

Згідно з розясненнями Національного агентства з питань запобігання корупції щодо застосування окремих положень Закону України "Про запобігання корупції" стосовно заходів фінансового контролю, затверджених рішенням від 11 серпня 2016 року №3, за загальним правилом інформація про вартість відповідного майна повинна вказуватись на дату набуття права власності на нього (як зазначено в документі, на підставі якого було набуто право власності) у грошовій одиниці України або на дату набуття майна у володіння чи користування, якщо не йдеться про власність. При цьому вартість об`єктів декларування, що перебувають у володінні чи користуванні суб`єкта декларування або члена його сім`ї, зазначається у випадку, якщо вона відома суб`єкту декларування або повинна була стати відомою внаслідок вчинення відповідного правочину. Правила відображення в декларації вартості майна мають особливості залежно від типу майна: - для об`єктів нерухомості зазначається як вартість на дату набуття об`єкта у власність, володіння або користування, так і вартість відповідно до останньої проведеної оцінки. Якщо вартість на дату набуття об`єкта на певному праві не відома суб`єкту декларування і вона не може бути визначена на підставі правовстановлюючих документів, при заповненні відповідного поля декларації про вартість майна слід обрати помітку "Не відомо".

Суд звертає увагу, що з висновків ГРД не вбачається, у чому полягають обгрунтовані сумніви щодо вартості квартир членів сім`ї позивача саме у розмірі 144 670,00 грн. та не доведено, що така вартість є необгрунтованою або заниженою.

Відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 приховувала чи викривляла інформацію, вказану в електронних деклараціях за 2015, 2016 та 2017 роки.

При вирішені даного спору суд також враховує, що у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 квтня 2018 року в адміністративній справі №814/886/17 зазначено, що здійснення контролю та перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема щодо достовірності повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

У свою чергу будь-яких рішень Національного агентства з питань запобігання корупції у відношенні ОСОБА_1 в частині задекларованих нею відомостей не виявлено, тому суд приходиь до висновку, що позивач підтвердив законність підстав і джерел набуття майна ним та членами сім`ї.

З урахуванням викладеного, на думку суду, твердження ГРД про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики є необґрунтованими та не підтверджуються належними і допустимими доказами.

Крім того, суд звертає увагу, що наявні у справі копії роздруківок спірних висновків ГРД свідчить, що такі висновки не підписані уповноваженими особами, що ставить під сумнів їх легітимність.

Таким чином, висновки ГРД про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджені 13 липня 2019 року, 07 лютого 2019 року та 05 лютого 2019 року, є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних висновків з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки ГРД не має призначених бюджетних асигнувань, сплачений позивачем судовий збір відшкодовується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати висновки Громадської ради доброчесності про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджені 13 липня 2019 року, 07 лютого 2019 року та 05 лютого 2019 року.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Громадська рада доброчесності (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, буд. 9; ідентифікаційний код 41711320);

Вища кваліфікаційна комісія суддів України (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, буд. 9; ідентифікаційний код 37316378).

Суддя В.А. Кузьменко