Справа № 520/1498/2020
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків
27 березня 2020 р. справа № 520/1498/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 24 рішення Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 6, Код ) про відмову у призначенні ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 № 88;

- зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ. пр. Повітрофлотський, буд. 6, Код ) призначити та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності II групи, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), порання (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 та статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відмова в призначенні одноразової грошової допомоги полягала у тому, що заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Зазначений висновок був обґрунтований посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа № 1-7/99). Позивач вважає, що розглядаючи спірні правовідносини, потрібно брати до уваги не дату первинного встановлення інвалідності (її встановлення не має значення, оскільки умови щодо причинного зв`язку між захворюванням і проходженням військової служби встановлено не було, а тому позивач і не отримав відповідного права), а дату прийняття протоколу ЦВЛК № 319 (21.04.2008) та дату отримання нової довідки МСЕК (23.12.2010), в якій вже був зазначений обов`язковий причинний зв`язок.

Відповідач надав до суду відзив на позов, в якому вказав, що у зв`язку з тим, що позивача 22.01.1998 року звільнено зі строкової військової служби та з 01.01.2012 під час повторного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІ групи безстроково внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСВК № 626897 серія 10 ААА від 20 грудня 2011 року), то права на отримання одноразової грошової допомоги у особи, яка проходила та була звільнена зі строкової військової служби, та інвалідність якої встановлено понад три місяці після звільнення зі служби взагалі не виникає.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 у справі № 520/11846/18, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 з 20 травня 1997 року по 22 січня 1998 року перебував на військовій строковій службі, що підтверджується довідкою Нововодолазького районного військового комісаріату від 14.02.2000 року № 25.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 401/10 від 30.12.1997 року ВЛК 1120 ОВГ, на підставі ст. 20-6 гр. 1 наказу МО України № 2 від 1994 року, ОСОБА_2 визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено годним у воєнний час. За результатами медичного огляду ОСОБА_2 , йому було встановлено діагноз: дебільність легкого ступеню, не пов`язана з проходженням військової служби. Свідоцтво затверджено Постановою 14 військово-лікарської комісії за підписом Голови військово-лікарської комісії від 15 січня 1998 року.

Відповідно до довідки Нововодолазького районного військового комісаріату від 14.02.2000 року № 25, ОСОБА_2 був звільнений в запас 22 січня 1998 року на підставі свідоцтва про хворобу № 401/10 від 30.12.1997 року.

У результаті захворювання, ОСОБА_2 з 28.01.1998 року перебуває на «Д» обліку при Нововодолазькому психіатричному кабінеті з діагнозом «Профшизофренія» Р 20.8.

На підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 травня 2006 року, ОСОБА_2 було визнано недієздатним, встановлено за ним опіку та призначено опікуном матір - ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії № 319 від 21.04.2008 року, Постанова ВВК 1120 ОВГ від 30.12.1991 року стосовно причинного зв`язку по свідоцтву про хворобу № 401/10 від 30.12.1997 року була відмінена. Захворювання з діагнозом «Дебільність легкого ступеня», по якому ОСОБА_2 був визнаний непридатним до військової служби в мирний час, частково придатним у воєнний час, яке в наступному визнано профшизофренією, було визнано - ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК № 040472 серія ХАР-03 ОСОБА_2 встановлено II групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК № 626897 серія 10 ААА від 20 грудня 2011 року ОСОБА_2 , встановлена II група інвалідності, пов`язана з проходженням військової служби з 1 січня 2012 року безстроково.

Позивачем через Нововодолазький РВК Харківської області було подано заяву щодо призначення одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності ОСОБА_2 . До заяви було додано наступні документи: копія довідки до акта огляду МСЕК (№ 626897 серія 10 ААА) щодо встановлення інвалідності, копія військового білету ОСОБА_2 , копія довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого № 030139, копія свідоцтва про хворобу № 401/10, копія рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 травня 2006 року, копія витягу з протоколу засідання ЦВЛК (протокол № 319 від 21 травня 2008 року), копія довіреності від 16 квітня 2018 року (зареєстрована в реєстрі № 621), копія паспорту та коду ОСОБА_1 , копія паспорту та коду ОСОБА_2 .

Харківський обласний військовий комісаріат своїм листом від 23.07.2018 року №/2170/ВСЗ повідомив позивача про те, що заявником не подано документи, які є підставою для складання висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги та направлення його до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, а саме: документ, що свідчить, що інвалідність настала під час проходження військової служби, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з строкової військової служби. В результаті цього, ІНФОРМАЦІЯ_1 не було направлено пакет документів до Департаменту фінансів Міністерства оборони України для вирішення останнім питання щодо призначення або не призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що позивачем оскаржено вказану відповідь у Харківському окружному адміністративному суді, яким було визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язано останнього направити висновок та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства оборони України для вирішення питання щодо можливості виплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги на розгляд Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою грошової допомоги Департаменту фінансів Міністерства оборони України (рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року по справі № 520/11846/18, залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року ).

Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.10.2019 № 2510/ВСЗ позивача повідомлено, що за вихідним листом Харківського обласного військового комісаріату № 247/ОГД від 18.06.2019 документи стосовно призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 були оформлені та надіслані на адресу Департаменту фінансів Міністерства оборони України для вирішення питання призначення або відмови в призначенні одноразової грошової допомоги.

05 липня 2019 року Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум розглянула подані документи, та дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги громадянину ОСОБА_2 (п. 24). Рішення було оформлено протоколом від 05 липня 2019 року № 88.

Відмова в призначенні одноразової грошової допомоги полягала у тому, що заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Зазначений висновок обґрунтований посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа № 1-7/99).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі приписи норм законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закону України №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі ст. 1-2 Закону, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту Порядок).

Даний Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Судом встановлено, що Міністерство оборони України відмовило у виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги з підстав відсутності у позивача права на отримання вказаної допомоги через те, що на час встановлення інвалідності в 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача з огляду на таке.

Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, що вперше позивачу встановлено другу групу інвалідності 09.12.2004, відповідно до довідки МСЕК серія ХАР-03 № 040472. При цьому позивача визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, не пов`язаного з проходженням військової служби. Оскільки вперше позивачу була встановлена інвалідність внаслідок захворювання, яке не пов`язано із проходженням служби, він і не отримав права на одержання відповідних виплат.

Так, позивач отримав право на виплату одноразової грошової допомоги 21.04.2008 (у зв`язку із прийняттям протоколу Центральної військово-лікарської комісії № 319) та 23.12.2010 отримав нову довідку МСЕК, якою йому було встановлено інвалідність II групи у зв`язку із захворюванням, що пов`язане із проходженням військової служби, застосуванню до спірних відносин підлягає законодавство, яке діяло на момент виникнення такого права, а саме Закон № 2011-XII в редакції, що була чинною до 01.01.2014, що свідчить про необґрунтованість висновків відповідача у оскаржуваному рішенні.

Суд зазначає, що посилання відповідача у відзиві на позов на те, що права на отримання одноразової грошової допомоги у особи, яка проходила та була звільнена зі строкової військової служби, та інвалідність якої встановлено понад три місяці після звільнення зі служби взагалі не виникає, є необґрунтованими, оскільки такі обставини не зазначались як підстави для відмови позивачу в призначенні допомоги у оскаржуваному рішенні, що свідчить про недотримання відповідачем принципу юридичної визначеності у спірних правовідносинах. При цьому також є помилковими посилання відповідача на рішення Верховного суду, оскільки спірні правовідносини не є тотожними із вказаними у зазначених рішеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання противоправним пункту 24 рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 № 88 та наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Суд зазначає, що за своєю суттю правовий акт управління це державно-владне волевиявлення, що містить управлінське рішення із приписом, адресованим іншим суб`єктам права. Визнаючи акт протиправним, суд констатує відсутність у ньому цих сутнісних рис та його нездатність регулювати суспільні відносини. Разом із тим, з метою захисту прав та інтересів суб`єкта права суд встановлює правові наслідки протиправності акту, а саме його скасування.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В даному випадку задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності II групи, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), порання (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 та статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Однак з урахуванням вимог чинного на сьогодні Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою КМУ 25 грудня 2013 року № 975, відповідач як розпорядник бюджетних коштів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею. Тобто, відповідач не здійснює виплату такої допомоги, а тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

При цьому на виконання вимог ст.9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та з урахуванням приписів п.13 Порядку вважає за необхідне зобов`язати відповідача надіслати рішення про призначення допомоги позивачу уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги.

Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Щодо посилань відповідача на наявність дискреції у межах спірних правовідносин, суд зазначає, що науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13.04.2018 визначає, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

У судовій практиці такі теоретичні положення реалізовано Верховним Судом у постанові по справі № 1640/2594/18 від 6 березня 2019 року.

Верховний Суд прийшов до висновку, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант їх поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов держорган зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відповідачем реалізовано дискреційні повноваження щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги із зазначенням вичерпного переліку підстав для відмови у такому призначенні в оскаржуваному рішенні, при цьому судом вище встановлено протиправність висновків відповідача, що обґрунтовували спірне рішення, що свідчить про відсутність дискреції відповідача за наслідками перегляду такого рішення у судовому порядку.

Також суд зазначає про відсутність правових підстав для залучення до участі у справі третьої особи у зв`язку із тим, що до суду не надано обґрунтування, як рішення у справі може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки ХОВК.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 24 рішення Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський. буд. 6, Код ) про відмову у призначенні ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 № 88.

Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ. пр. Повітрофлотський, буд. 6, Код ) призначити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності II групи, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), порання (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 та статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та надіслати рішення про призначення допомоги уповноваженому органу для видання наказу про її виплату.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 27 березня 2020 року.

Суддя О.Г.Котеньов