Справа № 640/6625/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Київ № 640/6625/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ,

вул. Серпова, 3/14)

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (надалі по тексту - відповідач), в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром 2,0 га на території Кагарлицького району Київської області;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром 2,0 га на території Кагарлицького району Київської області та прийняти рішення відповідно до законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з посиланням на вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року №413. Однак, вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, який не відповідає положенням Земельного кодексу України. Крім того, у зв`язку з прийняттям зазначеної постанови зміни до Земельного кодексу України не вносились, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не змінювався.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року відкрито провадження у даній адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на адміністративний позов представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області стверджував, що лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області не можна розцінювати як відмову, надану за результатами розгляду заяви позивача, оскільки таким листом надані рекомендації, які направлені на отримання повного переліку документів з урахуванням вимог Стратегії та, як наслідок, прийняття неупередженого і об`єктивного розгляду заяви-клопотання позивача та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надання мотивованої відмови у його наданні.

Додатково представник відповідача повідомив, що позивачем додано графічні матеріали, які не дають можливість ідентифікувати місце розташування бажаної до відведення земельної ділянки, в якості бажаної земельної ділянки вказано земельну ділянку орієнтовною площею 2,00 га, яка знаходиться в адміністративних межах Кагарлицького району між сільськими радами Демівщина та Великі Прицьки . Водночас, саме на громадянина покладений обов`язок зазначити місце розташування земельної ділянки, яку він бажає одержати безоплатно у власність.

Позивач надіслав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення щодо відведення у власність не відповідають підставам, передбачених Земельним кодексом України, а постанова №413 від 07 червня 2017 року, на яку посилається відповідач, суперечить Конституції України та Земельному кодексу України, оскільки установлює для громадян додаткові законодавчо не передбачені обмеження в праві реалізації права на отримання земельної ділянки.

Крім того, позивач просив врахувати, що вимогами частини 6 статті 118 Земельного кодексу України прямо заборонено вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

З огляду на відсутність клопотань про розгляд справи за правилами загального провадження, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в Київській області Кагарлицькому районі, між с. Демівщина і Великі Прицьки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2 га.

В додаток до вказаної заяви позивачем додано: копію паспорту; копію ідентифікаційного коду; графічний матеріал бажаного місця розташування земельної ділянки.

Листом від 29 листопада 2018 року №19785/0-11552/0/17-18 Головне управління Держгеокадастру у Київській області повідомило, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 07 червня 2017 року №413 визначено систему організації процесу виконання заходів щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, зокрема: врахування позиції відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян. У Головному управлінні відсутня інформація про погодження сільською радою у відведенні позивачу вказаної земельної ділянки. Відтак, у Головного управління Держгеокадастру у Київській області відсутні підстави для надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,000 га, яка розташована між с. Демівщина і Великі Прицьки Кагарлицького району Київської області.

Незгода позивача із відмовою відповідача, викладеною у листі від 29 листопада 2018 року №19785/0-11552/0/17-18, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частиною 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

З оскаржуваного рішення встановлено, що позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2, 0 га, що розташована розташованої між с. Демівщина та с. Великі Прицьки Кагарлицького району Київської області, з посиланням на вимоги постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 07 червня 2017 року №413, а саме відсутність у Головного управління Держгеокадастру у Київській області інформації щодо позиції відповідної сільської та селищної ради з цього приводу.

Встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 07 червня 2017 року №413 (далі - Постанова КМУ №413, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними (далі - Стратегія).

Відповідно до розділу «Система організації процесу виконання Стратегії» Стратегії держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність у межах норм безоплатної приватизації повинні:

визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області (крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасникам антитерористичної операції), за наведеною формулою;

щокварталу за десять днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати інформацію про обчислену за зазначеною формулою площу земельних ділянок, які пропонується передавати громадянам у наступному кварталі, на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок. До зазначеної площі не включаються земельні ділянки, які передбачається надати особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасникам антитерористичної операції);

надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність у межах норм безоплатної приватизації з урахуванням площі земельних ділянок, обчисленої за формулою, зазначеною в абзаці другому цього розділу, крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасникам антитерористичної операції);

враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян, крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасникам антитерористичної операції).

Таким чином, у даному випадку існує суперечність між нормами підзаконного акта та нормами закону.

Суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Пунктом 3 статті 85 Конституції України визначено, що до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно - правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За загальновизнаним правилом нормативні акти в Україні за їх юридичною силою застосовуються у наступному порядку:

1. Конституція, конституційні закони;

2. Закони, якими Верховна Рада України дала згоду на обов`язковість дії на території України міжнародних договорів, ухвалених відповідно до Конституції (ратифікаційні закони);

3. Кодифіковані закони (Кодекси, Основи законодавства);

4. Звичайні (ординарні) закони;

5. Постанови Верховної Ради України;

6. Укази Президента України;

7. Постанови Кабінету Міністрів України;

8. Накази, розпорядження, рішення міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; накази, постанови, розпорядження інших органів державної влади.

З огляду на зазначене, оскільки Земельний кодекс України має вищу юридичну силу аніж Постанова Кабінету Міністрів України №413, тому при вирішенні спірних правовідносин слід застосовувати саме норми Земельного кодексу України.

Суд зазначає, що частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено перелік документів що подаються особою, заінтересованою в безоплатному отриманні земельної ділянки разом із клопотанням, серед яких відсутній документ, з позицією відповідної сільської та селищної ради щодо надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян.

Крім того, серед підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки також відсутня така підстава, як відсутність інформації про погодження сільською та селищною радою відведення земельної ділянки.

Вказане вище дає суду підстави дійти висновку, що оскаржуване позивачем рішення прийнято усупереч приписам статті 118 Земельного кодексу України, а тому спірне рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га, розташованої між с. Демівщина та с. Великі Прицьки Кагарлицького району Київської області підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача №19785/0-11552/0/17-18 від 29 листопада 2018 року, тому існують і підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 24 жовтня 2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га, розташованої між с. Демівщина та с. Великі Прицьки Кагарлицького району Київської області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Також, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастр у Київській області, приймаючи оскаржуване рішення, діяло поза межами повноважень та у спосіб, що визначених Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

За таких обставин, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності до приписів статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Київській області сплачену суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500, 00 грн.

З цією метою ним надано суду копію договору про надання правової допомоги №1 від 01 квітня 2019 року, копію рахунку №1 від 05 квітня 2019 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №5207, квитанцію №0.0..1 від 08 квітня 2019 року, опис наданих адвокатом послуг та здійснених позивачем витрат, рахунок №2 від 18 липня 2019 року та дублікат квитанції №0.0..1 від 19 липня 2019 року.

Відповідно до пункту 1.1 договору про надання правової допомоги №1 від 01 квітня 2019 року клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

У відповідності до пункту 2.1 договору адвокат приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової допомоги, зокрема, надає консультації з правових питань; складає процесуальні документи.

Згідно з пунктом 4.4 договору по факту наданих послуг адвокат виставляє клієнту рахунок із зазначенням вартості наданих послуг. Сплачуючи рахунок, клієнт підтверджує, що послуги, які він отримав відповідно до договору, надані в договірному обсязі та належної якості.

Обґрунтовуючи розмір заявленої суми позивач посилався на те, що відповідно до умов договору ним понесені наступні витрати на професійну правничу допомогу:

- надання консультації щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою - 750, 00 грн.;

- складання та направлення позовної заяви про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії - 2 250, 00 грн.;

- юридичний аналіз відзиву на позовну заяву у справі №640/6625/19 - 375, 00 грн.;

- складання відповіді на відзив у справі №640/6625/19 - 1 125, 00 грн.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частинами 3, 7 - 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Витрати на виконання договору про надання правової допомоги №1 від 01 квітня 2019 року, що підтверджуються квитанціями №0.0..1 від 08 квітня 2019 року на суму 3 000,00 грн. та №0.0..1 від 19 липня 2019 року на суму 1 500,00 грн. відносяться до витрат на професійну правничу допомогу та в розумінні приписів статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України є судовими витратами позивача.

При цьому, вказані судові витрати, з урахуванням наданих доказів є доведеними та повністю відповідають вимогам приписів статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

У той же час, суд зазначає, що з огляду на вище викладене, доводи відповідача про ненадання позивачем доказів щодо обсягу наданих послуг та сплати зазначеної суми коштів на професійну допомогу не заслуговують на увагу.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром 2,0 га на території Кагарлицького району Київської області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 жовтня 2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром 2,0 га на території Кагарлицького району Київської області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук