Справа № 340/2374/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2020 року м. Дніпросправа № 340/2374/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року (головуючий суддя - Притула К.М.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання неправомірної відмови та стягнення грошової допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - Відповідач), в якому просив:

- визнати неправомірною відмову Міністерства внутрішніх справ України у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 460 250,00 грн.;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 460 250,00 грн.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що дії Відповідача свідчать про умисне спотворення фактів з метою відмови у виплаті належної Позивачу одноразової грошової допомоги, тобто позбавлення Позивача соціальної виплати, гарантованої допомоги з боку держави.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено (а.с.72-78).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що Позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини шостої статті 23 Закону України «Про міліцію».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що на МВС України покладено обов`язок лише стосовно прийняття рішення, а виплата коштів проводиться органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції шляхом перерахування суми виплати на рахунок, відкритий особою. Також Відповідач вказав, що встановлений судом десятиденний строк для подання звіту про виконання судового рішення унеможливлює його виконання Міністерством з причин, які не залежать від МВС України. Крім того, Відповідач зазначив, що Позивачем не в повній мірі доведено понесення витрат на правничу допомогу у сумі 4500 грн. і дана сума не є співмірною зі справою.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідно до пункту 10 Порядку №850 грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС. Позивач вказує, що із викладеної норми видно, що одноразова допомога виплачується саме за рахунок коштів МВС.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 11.03.1997 по 24.02.2015. Звільнений зі служби наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України від 24.02.2015 № 70 о/с за п. 64 «б» (через хворобу) положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС.

Також судом встановлено, постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року, яка набрала законної сили 11 червня 2019 року, в адміністративній справі №340/342/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги задоволені частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 щодо призначення і виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням першої Б групи інвалідності; визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення без розгляду документів про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням першої Б групи інвалідності; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути документи про призначення і виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням першої Б групи інвалідності, та прийняти рішення відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та в порядку, визначеному пунктом 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015.

На виконання вказаного рішення суду УМВС складено висновок та нараховано одноразову грошову допомогу у розмірі 460 250,00 грн.

Також, листом Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 16.08.2019 №15/2-3214, повідомлено ОСОБА_1 , що оскільки після первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років, підстав для призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням 1-ї групи інвалідності відповідно до умов Порядку немає.

Відповідно до ст.23 Закону України "Про міліцію" у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання зазначеної статті постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850).

Згідно із п.3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги, є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (п.2 Порядку № 850).

Відповідно до п.7-9 Порядку № 850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

З 07.11.2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ), згідно з п.5 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Пунктом 15 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Пунктом 4 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з п.4 Порядку № 850, якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Проте Законом України "Про міліцію" не встановлено обмежень, щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850.

Вказана норма Порядку № 850 не позбавляє Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції № 850, і підстави, з якої виходив Відповідач, вказана норма не містить.

Таким чином Позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини шостої статті 23 Закону України «Про міліцію».

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 29.10.2018 за результатами розгляду адміністративної справи №806/881/18.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що Відповідачем не доведено правомірність відмови у нарахуванні та виплаті Позивачу одноразової грошової допомоги.

Поряд із цим, не відповідають нормам матеріального права посилання апеляційної скарги на те, що на Відповідача покладено обов`язок лише стосовно прийняття рішення, а виплата коштів проводиться органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції.

Безпідставними також є посилання Відповідача на те, що Позивачем не в повній мірі доведено понесення витрат на правничу допомогу у сумі 4500 грн. і дана сума не є співмірною зі справою, оскільки Відповідачем не зазначено в чому саме полягає вказана недоведеність та неспівмірність.

Стосовно встановленого судом першої інстанції для Відповідача десятиденного строку подання звіту про виконання судового рішення з дня набрання ним законної сили, суд апеляційної інстанції зазначає, що за правилами частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та встановлення відповідного строку для його подання є правом суду і колегія суддів не вбачає порушень його реалізації в даній справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 22 листопада 2019 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року у справі №340/2374/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов