Справа № 640/23658/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2020 року м. Київ № 640/23658/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС»

до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського

міжрегіонального управління Укртрансбезпеки

про визнання противоправною та скасування постанови про застосування

адміністративно-господарського штрафу

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС» (надалі - позивач), адреса: 02121, м. Київ, вул. Колекторна, 3 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (надалі - відповідач), адреса: 03135, м. Київ, пр-т Науки, 57, в якій позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить

- визнати протиправною та скасувати постанову Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.10.2019 № 156546 (надалі - Постанова).

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2019 позовна заява залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення виявлених судом недоліків.

27.12.2019 на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків разом із належним чином оформленою позовною заявою та її копіями відповідно до кількості учасників справи, а також заявою про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2020 визнано поважними підстави пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою та поновлено його, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Підставами позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваної постанови.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

08.08.2019 у м. Сєвєродонецьк, вул. Промислова, державними інспекторами відповідача було зупинено транспортний засіб SKANIA R 420LA державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та запропоновано водію надати передбачені чинним законодавством України документи, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія, документи на вантаж та документи, що підтверджують діяльність водія до часу перевірки. Однак, водієм документи, що підтверджують його роботу за 08.08.2019 не були надані для перевірки.

У зв`язку із цим, відповідачем складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 168560 від 08.08.2019 (надалі - Акт).

Як вбачається зі змісту Акту, виявлено порушення, що полягає в тому, що відсутня або не використовується індивідуальна контрольна книжка водія.

На підставі Акту відповідачем винесено Постанову, відповідно до якої на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у розмірі 1 700,00 грн.

Не погоджуючись із винесеною Постановою, позивач звернувся із відповідною скаргою № 394 від 30.10.2019 до Державної служби з безпеки на транспорті.

Листом № 7626/03/-15-19 від 14.11.2019 Державна служба з безпеки на транспорті залишила Постанову без змін, скаргу без задоволення.

Вважаючи Постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду із відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідач виніс Постанову, яку позивач вважає протиправною у зв`язку із чим оскаржив її до суду.

Позивач у своєму позові в обґрунтування протиправності Постанови відповідача посилається на факти та обставини, обґрунтовуючи їх наступним.

Позивач звертає увагу суду на те, що в Акті відповідачем згідно реєстраційних документів зазначено власником транспортного засобу ПрАТ «ГЕРКУЛЕС» і невстановленою особою іншим почерком дописано олівцем найменування позивача - ТОВ «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС».

Також позивач зазначає, що транспортний засіб, зазначений в Акті на момент виникнення спірних правовідносин не зареєстрований за ним та не знаходиться у його користуванні.

До того ж, при здійсненні перевезення, під час якого проводилась перевірка, позивач виступав вантажоодержувачем, а перевізником виступав ТОВ «СВІТЛОВОДСЬКИЙ МАСЛОСИРЗАВОД» (скорочена назва ТОВ «СМСЗ»), ідентифікаційний код 40236151, адреса: 27500, Кіровоградська обл., м. Світловодськ, вул. Макаренка, 2. Зазначене підтверджується відповідною товарно-транспортною накладною № ЗМ972204 від 05.08.2019 із використанням якої здійснювалось перевезення.

Крім цього, позивач зазначає, що в Акті відповідачем при зазначенні останньої цифри номеру товарно-транспортної накладної допущено описку: в Акті зазначено № ЗМ972200, а насправді такої товарно-транспортної накладної не існує і правильним номером товарно-транспортної накладної є № ЗМ972204.

Такі свої твердження позивач підтверджує наступними нормами права.

Відповідно до ст. 34 Закону України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ «Про автомобільний транспорт» (надалі - Закон № 2344) автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Згідно ст. 33 Закону № 2344 автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Статтею 60 Закону № 2344 за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З наведених норм позивач робить висновок про те, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються адміністративно-господарські штрафи саме до автомобільних перевізників, але не до вантажоодержувачів. Позивач перевізником в розумінні вимог Закону № 2344 не був, доказів, які б свідчили про те, що позивач є перевізником та використовував даний транспортний засіб як суб`єкт господарювання, не існує, і тому позивач не може відповідати за порушення Закону № 2344, застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача - вантажоодержувача є протиправним, а оскаржувана Постанова має бути скасована.

У своєму відзиві на адміністративний позов, поданий через канцелярію суду 18.02.2020, відповідач доводить, що штрафні санкції правомірно застосовані до позивача за відсутність особової картки водія до цифрового тахографа або індивідуальної контрольної книжки водія, посилаючись на нормативно-правові акти, що регулюють необхідність встановлення та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, а саме: Наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2019 № 340 «Про затвердження Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів» та Наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 «Про затвердження Інструкції з використання контрольних присторіїв (тахографів) на автомобільному транспорті».

Крім того, відзив містить в собі лише цитування положень вищезазначених нормативно-правових актів, при цьому, заперечень щодо наведених в позові фактів та обставин відзив не містить.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

НОРМИ ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

За змістом статті 1 цього Закону:

- державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища;

- заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій;

Статтею 3 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», поміж іншого, визначено, що здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом.

У свою чергу основні засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом № 2344.

Відповідно до ч.ч. 14 - 18 ст. 6 Закону № 2344 встановлено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Планові перевірки проводяться не частіше одного разу на рік. Орган державного контролю не пізніше ніж за 10 календарних днів до початкупроведення планової перевірки письмово повідомляє про це автомобільного перевізника, якого буде перевіряти.

Позапланові перевірки проводяться лише на підставі заяви (повідомлення в письмовій формі) про порушення автомобільним перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт уповноваженими особами органів, яким надано право здійснення державного контролю, з метою перевірки наведених фактів та виконання припису про порушення зазначеного законодавства.

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Відтак, Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки рейдова перевірка (перевірка на дорозі) є особливим заходом державного контролю автомобільних перевізників, яка проводиться в будь-який час з урахуванням інфраструктури та не охоплюється визначенням «планові та позапланові заходи державного нагляду (контролю)».

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону № 2344 реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.12 ст. 6 Закону № 2344 державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Відповідно до п.1. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (надалі - Положення № 103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Пунктом 4 Положення № 103 зазначеного Положення до основних завдань Укртрансбезпеки віднесено, зокрема, реалізацію державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Відповідно до абз. 1. п.8. Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 592 «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» утворені територіальні органи Укртрансбезпеки як структурні підрозділи апарату Служби, в тому числі й Київське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

Відповідно до п.2 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567), державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Згідно з п. 4 Порядку № 1567 державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами державного контролю під час планових, позапланових та рейдових перевірок на підставі направлення на перевірку.

За змістом п.п. 12-15 Порядку № 1567 рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка.

Графік проведення рейдових перевірок складається та затверджується наказом Укртрансінспекції або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

Рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Під час проведення рейдової перевірки перевіряється, поміж іншого наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до п. 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Про результати перевірки транспортного засобу посадова особа робить запис у дорожньому листі із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис.

Справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення (п. 25 Порядку № 1567).

Відповідно до п.п. 26, 27 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

Згідно з п. 27 Порядку № 1567 у разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

З матеріалів справи вбачається, що Акт складений відповідачем відносно ПрАТ «ГЕРКУЛЕС», власником транспортного засобу, що перевірявся, зазначено ПрАТ «ГЕРКУЛЕС». Також, згідно візуального огляду Акту беззаперечним є факт допису в графі «серія і номер ліцензійної картки та строк її дії» наступного змісту «ТОВ «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС», а також допису в графі «прізвище, ініціали та адреса фізичної особи - суб`єкта господарювання» наступного змісту « 02121, Київ, вул. Колекторна, 3». Очевидним є, що зазначені дописи здійснені іншим почерком ніж тим, яким заповнена форма Акту.

Крім цього, відповідно до змісту товарно-транспортної накладної № ЗМ 972204 від 05.08.2019 в графі «Перевізник» дійсно зазначений «ТОВ «СМСЗ», а в графі «Вантажоодержувач» зазначено ТОВ «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС», тобто позивач.

Відповідно до ст. 34 Закону № 2344 автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Згідно ст. 33 Закону № 2344 автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Статтею 60 Закону № 2344 за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З матеріалів справи та наведених норм права суд приходить до висновку, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються адміністративно-господарські штрафи саме до автомобільних перевізників, але ж ніяк не до вантажоодержувачів, позивач перевізником в розумінні вимог закону не був, доказів, які б свідчили про те, що позивач є перевізником та використовував даний транспортний засіб як суб`єкт господарювання, не існує, і тому позивач не може відповідати за порушення Закону № 2344.

Зазначена позиція суду щодо статусу позивача (вантажоодержувач, а не перевізник) під час здійснення відповідачем перевірки підтверджується також наступним.

Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ЄДР) відносно позивача основними видами його діяльності є: «Код КВЕД 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; Код КВЕД 46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; Код КВЕД 46.90. Неспеціалізована оптова торгівля (основний); Код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; Код КВЕД 52.10 Складське господарство; Код КВЕД 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки».

Тобто, з наявного переліку видів діяльності, що здійснює позивач, не вбачаються види діяльності, притаманні суб`єктам господарювання, основним видом діяльності яких є здійснення вантажних перевезень автомобільним транспортом.

Крім цього, в додатку до відзиву на позовну заяву відповідачем надано лист ПрАТ «ГЕРКУЛЕС» (відносно якого безпосередньо відповідачем було складено Акт без врахування дописів невідомого походження) «Щодо розгляду справи про порушення за актом № 168560 від 08.08.2019р.» від 30.09.2019, адресований відповідачу. Згідно змісту зазначеного листа ПрАТ «ГЕРКУЛЕС» підтверджує отримання листа відповідача № 52097/18/24-19 від 18.09.2019р. з доданням акту проведення перевірки № 168560 від 08.08.2019 та повідомленням про те, що 01.10.2019р. в приміщенні, розташованому за адресою: пр-т Науки, буд. 27, м. Київ відбудеться розгляд справи про порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом. Також у цьому листі, ПрАТ «ГЕРКУЛЕС» запевняє відповідача, що підприємством проведено роботу по недопущенню у подальшому такого порушення шляхом роз`яснення водію питання належного заповнення індивідуальної контрольної книжки згідно чинного законодавства України.

Наявність цього листа в матеріалах справи підтверджує той факт, що Акт був складений відповідачем саме відносно ПрАТ «ГЕРКУЛЕС», а не позивача, а відтак відповідальність за порушення повинна нести ПрАТ «ГЕРКУЛЕС», а не позивач.

Також позивач зазначає, що транспортний засіб, зазначений в Акті на момент виникнення спірних правовідносин не зареєстрований за ним та не знаходиться у його користуванні.

До того ж суд приймає зауваження позивача стосовно того, що в Акті відповідачем при зазначенні останньої цифри номеру товарно-транспортної накладної допущено описку: в Акті зазначено № ЗМ972200, а насправді такої товарно-транспортної накладної не існує і правильним номером товарно-транспортної накладної є № ЗМ972204.

За результатами розгляду справи суд зауважує, що всі встановлені ним факти та обставини під час розгляду справи жодним чином відповідачем не були спростовані.

За таких обставин суд дійшов висновку, що Постанова, винесена відповідачем, є неправомірною.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність складання постанови саме відносно позивача.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1 921,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.10.2019 №156546.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС» (02121, м. Київ, вул. Колекторна, 3, ідентифікаційний код 39375744) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 копійок) грн. за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (03135, м. Київ, проспект Науки, 57, ідентифікаційний код 39816845).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова