Справа № 420/2605/20
Суддя: Балан Я.В.
Дата ухвалення: 2020-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2605/20
УХВАЛА

26 березня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши матеріали позовної заяви Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 державного реєстратора Комунального підприємства «Юридичний департамент реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання привести самочинно збудований об`єкт у відповідність до договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулось Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 державного реєстратора Комунального підприємства «Юридичний департамент реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, про:

скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Юридичний департамент реєстрації» Одеської області Іскрова Олега Вікторовича про скасування рішення індексний номер: 31613233 (індексний номер: 39133674).

зобов`язання ОСОБА_1 , привести самочинно збудований об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 відповідність до договору куплі-продажу за № 4311 від 03.09.2002 року, виданого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Могілевською Т.П.

У силу положень пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства у зв`язку з наступним.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС).

Стаття 15 Цивільного Кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного Кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 16 Цивільного Кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої цієї статті).

З аналізу наведених норм права вбачається, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

Визначаючи предметну юрисдикцію справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Рішення суб`єкта владних повноважень, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення відповідної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного Кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права (наприклад, права власності на об`єкт нерухомості), що виникло у певного суб`єкта в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду у порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду оскільки під час перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства на об`єкті «Реконструкція гаражу під нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Грецька 45», були виявлені порушення, зокрема, втручання у несучі конструкції гаражу, оскільки проведені роботи із заміни воріт на вхідний вузол та віконний блок, а також відбулася зміна функціонального призначення гаражу під нежитлове приміщення із збільшенням загальної площі з 23,2 до 23,5 кв.м., без отримання права на виконання робіт, яке наразі експлуатується як ломбард.

Також, на думку позивача, було встановлено порушення і при здійсненні державної реєстрації прав на реконструйований об`єкт нерухомого майна, а саме: внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо загальної площі (23,2 кв.м., замінено на 23,5 кв.м) та функціональне призначення «гараж» замінено на «нежитлове приміщення».

У тексті позовної заяви позивачем вказано: «…виконання будівельних робіт з реконструкції гаражу, зміни його функціонального призначення на нежитлове приміщення здійснено без отримання відповідного права на це…».

Крім того наголошувалося, що ОСОБА_1 , експлуатується самочинно реконструйований об`єкт за адресою АДРЕСА_1 , не введений в експлуатацію відповідно до вимог чинного містобудівного законодавства чим порушено ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року.

У позовній заяві позивач посилається на статтю 376 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що на підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора Іскрова Олега Вікторовича, ОСОБА_1 вніс інформацію про зміни об`єкта нерухомого майна, запис про вищевказані зміни внесено до Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Таким чином, у результаті та на підставі оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, в особи виникли зміни у речовому праві на об`єкт нежитлової нерухомості, тому цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Дана правова позиція повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №817/3395/15 від 13 лютого 2019 року.

Суд звертає увагу, що скасування рішення державного реєстратора з проведення реєстраційних дій обов`язково будуть впливати на майнові права тієї особи, щодо якої ці реєстраційні дії буде скасовано, оскільки питання правомірності укладення та належності виконання цивільно-правових угод, на підставі яких здійснено реєстрацію, обов`язково постане перед судом, під час розгляду справи.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 821/592/16 та №826/6372/18 від 20 лютого 2020 року.

Суд наголошує, що ппір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З огляду на те, що позовна заява, з якою звернувся позивач, не містить ознак публічно-правового спору, суд зазначає, що такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.5 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з вимогами п.1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовною заявою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 державного реєстратора Комунального підприємства «Юридичний департамент реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання привести самочинно збудований об`єкт у відповідність до договору купівлі-продажу.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження, по адміністративній справі №420/2605/20, за позовною заявою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського 6, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), державного реєстратора Комунального підприємства «Юридичний департамент реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича (65065, вул. Варненська 11), про скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Юридичний департамент реєстрації» Одеської області Іскрова Олега Вікторовича про скасування рішення індексний номер: 31613233 (індексний номер: 39133674); зобов`язання ОСОБА_1 , привести самочинно збудований об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 відповідність до договору куплі-продажу за № 4311 від 03.09.2002 року, виданого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Могілевською Т.П.- відмовити.

Роз`яснити, що позивач має право звернутися до місцевого суду загальної юрисдикції у порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Балан Я.В.