Справа № 500/3871/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 500/3871/17
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення 14.03.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилася у відмові йому в перерахунку щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2015-2017 роки;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити йому 3870 грн. щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2015 рік;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити йому 4730 грн. щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2016 рік;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити йому 5360 грн. щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2017 рік;

- стягнути з відповідача 75000 грн. у якості компенсації моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є учасником бойових дій, однак, відповідач, в порушення вимог ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», протягом 2015-2017р.р. незаконно сплачує йому щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у неповному обсязі.

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.07.2017 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2018 року справу передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 року справу №500/3871/17 прийнято до провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 року частково залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме в частині визнання протиправною бездіяльності Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради щодо не нарахування та невиплати у повному обсязі, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року та до 5 травня за 2016 року.

Вказана вище ухвала суду 1-ї інстанції від 14.03.2019р. позивачем в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції від 14.03.2019р., позивач ОСОБА_1 22.04.2019 року подав апеляційну скаргу (на 1 арк.), в якій зазначив, що окружним судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, але в резолютивній частині своєї апеляційної скарги чомусь просив скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.06.2018 року (яка судом взагалі не приймалась) та направити справу для продовження розгляду.

25.04.2019 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.05.2019р. відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких належних підстав для її задоволення.

Судом 1-ї інстанції встановлено наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 є учасником бойових дій (посвідчення МВ №004612 від 23.03.2015р.) та має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» для ветеранів та інвалідів війни, в тому числі і на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

01.06.2017 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради із заявою, в якій просив розрахувати та виплатити йому недосплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2015-2017р.р.

Однак, Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради своїм листом від 14.06.2017р. вих.№3-763 відмовило позивачу у такому перерахунку та виплатах, повідомивши при цьому, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2015-2017р.р. виплачувалася останньому у належних розмірах, встановлених відповідно до Постанови КМУ від 05.04.2017р. №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та Законом України «Про жертви нацистських переслідувань». Так, в травні 2015р. позивачу було перераховано на б/картку щорічна разова грошова допомога до 5 травня в розмірі 875 грн., в серпні 2016р. в розмірі 920 грн. та в травні 2017р. 1200 грн.

Не погоджуючись з такими діями та відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та відсутності встановленого факту протиправної бездіяльності відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, дійсно, відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених Законом про Державний бюджет України.

А згідно пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VІІІ), норми і положення, зокрема, ст.ст.12,13,14,15,16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань»», з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія цих Законів, встановлено, що у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державної адміністрації, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад, у таких розмірах: учасникам бойових дій - 1200 грн.

При цьому, одночасно слід звернути увагу на те, що вказані вище положення Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року №223 і до цього часу є чинними, та не визнані Конституційним судом України неконституційними.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011р. №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України, є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

А як вбачається зі змісту рішення Конституційного Суду України №1-11/2012 від 25.01.2012р. у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, ч.ч.1,2,3 статті 95, ч.2 статті 96, п.п.2,3,6 статті 116, ч.2 статті 124, ч.1 статті 129 Конституції України, п.5 ч.1 статті 4 Бюджетного кодексу України, п.2 ч.1 статті 9 КАС України, в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України, суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік, та інших законів України.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Великода проти України» висловив правову позицію, відповідно до якої, зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. ЄСПЛ зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинно переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Європейський Суд зазначив й про те, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини та норми діючого й цій сфері законодавства, судовою колегією беззаперечно встановлено, що спірне питання, пов`язане із виплатою щорічної разової грошової допомоги до 5 травня фактично безпосередньо врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017р. №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»», суми (розміри) виплати у якій встановлено у конкретному розмірі і є незмінними, а відтак, відповідач у спірних правовідносинах, діяв на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією, Законами, та підзаконними нормативно-правовими актами України та відповідно, порушення прав позивача недопустив.

При цьому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не може прийняти до уваги посилання позивача на положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки вказаний нормативно-правовий акт до спірних правовідносин застосовується лише з урахуванням приписів Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-VIII, який, в свою чергу, був прийнятий пізніше.

У рішенні Конституційного суду України по справі №18/183-97 від 03.10.1997 року зазначено, що загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується акт, який діяв у часі раніше.

При цьому, слід зазначити, що аналогічної правової позиції щодо спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в своїх постановах від 16.05.2018р. по справі №577/3721/17 та від 03.04.2018 року по справі №520/14823/16-а.

Вказані вище висновки Верховного Суду, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, виплативши у 2017 році позивачу щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 1200 грн., Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради діяло на підставі, у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України, а тому, відповідно, у суду 1-ї інстанції були відсутні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача цієї допомоги за 2017 рік в сумі 5360 грн., в зв`язку із чим, позовні вимоги ОСОБА_1 дійсно задоволенню не підлягають, що, в свою чергу, в даному випадку, і було правильно вирішено судом 1-ї інстанції.

Стосовно ж інших позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 75000 грн., судова колегія зазначає наступне.

Так, дійсно, відповідно до положень ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як вбачається зі змісту приписів ч.ч.1-3 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Проте, Пленум Верховного суду України у своїй постанові №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернув увагу судів на те, що відповідно до ст.137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, позивач ні у своєму позові, ні своїй апеляційній скарзі, жодним чином не зазначив та не конкретизував, в чому ж саме полягає ця моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її було йому заподіяно, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи досить суттєвий розмір шкоди (в т.ч. не має докладного розрахунку розміру) та якими саме доказами це підтверджується. Не міститься таких доказів і в інших матеріалах справи.

Отже, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог і в цій частині.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КА України.

Повний текст постанови виготовлено 30.03.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

Т.М. Танасогло