Справа № 824/198/20-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 р. м. Чернівці Справа № 824/198/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Дембіцький П.Д., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, про визнання дій протиправними та про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_1 (далі - позивач) просить суд: - визнати протиправною відмову Глибоцького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області у видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням нею 25-річного віку щодо відмови вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України на її ім`я по досягненню нею (25) річного віку в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 12 листопада 2009 року Глибоцьким РВ УМВСУ Чернівецькій області на сторінці 3 даного паспорта (місце вклеювання фото у досягненні 25-ти річного віку) на підставі Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ Про громадянство України, форма якої не заборонена діючим законодавством України, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних; - зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області, в особі Глибоцького районного відділу Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області вклеїти фотокартку в паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням нею 25-річного віку, в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 12 листопада 2009 року Глибоцьким РВ УМВСУ Чернівецькій області на сторінці 3 даного паспорта (місце вклеювання фото у досягненні 25-ти річного віку) на підставі Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ Про громадянство України форма якої не заборонена діючим законодавством України, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних, без передачі будь-яких даних про неї до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без від цифрованого підпису особи, без від цифрованого образу обличчя особи, без від цифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.

В обґрунтування позовних вимог позивач у поданій до суду позовній заяві вказує, що 30.01.2020 нею подано заяву до Глибоцького районного відділу управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області про вклеювання фотокартки по досягненню нею 25-річного віку. При цьому, вказує, що 25 років їй виповнилося ще 19.11.2019 року. Однак, відповідач відмовив у вклеюванні фотокартки до паспорту, посилаючись на те, що позивачем не надано рішення суду, щодо зобов`язання органу міграційної служби вклеїти фотокартки до паспорту.

Разом з цим, стверджує, що посилання на рішення суду у якості відмови у вклеюванні фотокартки є безпідставним.

06.03.2020 року до суду надійшов відзив відповідача, він проти позовних вимог заперечує та зазначає, що відповідно до положень Глави V Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України від 06 червня 2019 року № 456 для вклеювання фотокартки при досягненні віку 25 або 45 років особи, на ім`я якої оформлений паспорт, протягом 30 календарних днів заявник подає працівнику територіального підрозділу заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку.

Для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа після спливу тридцятиденного строку заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду.

Оскільки на момент звернення до територіально підрозділу міграційної служби позивачу виповнилось 25 років, вона мала звернутись до Глибоцького РВ УДМС України в Чернівецькій області з відповідною заявою про вклеювання фотокартки протягом місяця.

Разом з цим, таку заяву позивачка подала лише 27.01.2020 року, чим порушила вимоги законодавства, що регулює вказані правовідносини.

Таким чином, відповідач вважає, що працівники міграційної служби діяли в межах норм чинного законодавства, листом від 30.01.2020 року надано обґрунтовану відповідь на звернення ОСОБА_1 у зв`язку з чим, підстав для визнання такої відмови протиправною не має.

У судове засідання призначене на 24.03.2020 року позивач, відповідач не з`явилися, про що складено відповідну довідку, про те надали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч. 1 ст. 205 КАС України, у разі неявки відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

У частині 9 статті 205 КАС України зазначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України, суд вважає, що немає перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами.

З урахуванням заявлених вимог та заперечень, пояснень представників сторін, судом з метою з`ясування обставин справи було зобов`язано сторони надати письмові докази на підтвердження, або спростування позовних вимог.

Оскільки сторонами на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, заперечення не було надано належні письмові докази, що вказувало на їх недостатність для встановлення обставин справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 КАС України зобов`язував сторони ухвалою суду надати суду письмові докази в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Частиною 1 статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 77 КАС України визначено, що докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, судом встановлено.

ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , документована паспортом громадянина України у вигляді паспортної книжечки серії НОМЕР_2 , виданим Глибоцьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 12.11.2014 року. (а. с. 8).

27.01.2020 року позивач звернувся до Глибоцького районного відділу Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, із заявою щодо вклеювання фотокартки по досягненню нею 25-річного віку до паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Глибоцьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 12.11.2014 року. При цьому, у вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 не надає згоди на обробку її персональних даних на підставі ст. 8 Закону України №2297- VI від 01.06.2010 р. Про захист персональних даних та відмовляється від отримання та користування будь-якими біометричними документами, а також не дає згоди на оформлення їй паспорта у формі пластикової картки та відмовляється від оформлення паспорта з електронним безконтактним носієм, чи з електронним чипом. До заяви додано довідку про реєстрацію, дві фотокартки розміром 3,5х4,5 см для оформлення бланку паспорту для територіальної ДМС, копію паспорта. (а. с. 16).

Вказану заяву прийнято відповідачем 30.01.2020 року за вх. № М-3/6/7315-20.

30.01.2020 року за результатами розгляду заяви, Глибоцьким РВ УДМС в Чернівецькій області, який є структурним підрозділом Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, листом за вих. № М-3/6/7315-20, повідомлено позивача, що за відсутності відповідного рішення суду, що набрало законної сили, яким зобов`язано міграційну службу оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, на сьогодні у Глибоцького РВ УДМС у Чернівецькій області відсутні правові підстави щодо вклеювання фотокартки по досягненню 25-річного віку до паспорта громадянина України у формі книжечки. (а. с 23).

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно положень ч. ч. 1-2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492-VI), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 (далі - Порядок №302), Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII (далі - Положення №2503-ХІІ).

Так, згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 32 Основного Закону України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд зазначає, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру (див. п.25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі C. проти Бельгії від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)).

Стаття 8 Конвенції захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом (див. п.61 рішення ЄСПЛ у справі Pretty проти Сполученого Королівства (справа № 2346/02, ECHR 2002) та п. 65 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося згідно із законом, не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі Ельсхольц проти Німеччини (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, суд звертає увагу на те, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

За змістом ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

За змістом ч. 4 цієї ж статті, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

У ч. 1 ст. 13 Закону №5492-VI визначено, що документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України та документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус.

До документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України віднесено паспорт громадянина України.

Відповідно до ч. ч. 1-2, 4-5 ст. 14 Закону №5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом.

Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету.

Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.

Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання.

Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Згідно з Положенням №2503-XII до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Пунктом 1 Порядку №302 затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.

Згідно із п. 2 Порядку №302 запроваджено із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру: з 1 січня 2016 р. оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою № 2503-XII; з 1 листопада 2016 р. оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Відповідно до п. п. 6 п. 6 Порядку №302 обмін паспорта здійснюється у разі, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.

Аналіз правових норм надає підстави стверджувати, що жодною нормою законодавства не передбачено такої підстави для відмови у вклеюванні фотокартки до паспорта зразка 1994 року при досягненні особою 25-річного віку, як прострочення нею місячного строку звернення до компетентного органу для вчинення такої дії.

При цьому п. п. 6 п. 6 Порядку №302 визначає підстави для обміну паспорта зразка 1994 року, але не містить імперативної заборони щодо вклеювання фотокартки до такого паспорту при досягненні особою 25-річного віку за наявності регламентованих ним умов.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 05.12.2019 року №420/270/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач звернулась до відповідача з питанням щодо вклеювання у паспорт громадянина України фотокартки при досягненні 25-річного віку після спливу тридцятиденного строку, шляхом подання працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяви про вклеювання фотокартки, паспорта у формі книжечки і двох фотокарток, що відповідає вимогам Положення №2503-ХІІ.

Суд вважає, що примушування особи до обміну такого паспорту на паспорт у формі картки або вимога надати рішення суду, для можливості вклеїти фотокартки до паспорта громадянина України зразка 1994 року, фактично ускладнює можливості користуватися паспортом у формі книжечки, становить втручання держави в особисте життя особи та не відповідатиме задекларованим правам та свободам особи.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнати протиправною відмову Глибоцького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області у видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням нею 25-річного віку щодо відмови вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України на її ім`я по досягненню нею (25) річного віку в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 12 листопада 2009 року Глибоцьким РВ УМВСУ Чернівецькій області на сторінці 3 даного паспорта (місце вклеювання фото у досягненні 25-ти річного віку) на підставі Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ Про громадянство України, форма якої не заборонена діючим законодавством України та зобов`язання Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області, в особі Глибоцького районного відділу Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області вклеїти фотокартку в паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням нею 25-річного віку, в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 12 листопада 2009 року Глибоцьким РВ УМВСУ Чернівецькій області на сторінці 3 даного паспорта (місце вклеювання фото у досягненні 25-ти річного віку) на підставі Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ Про громадянство України форма якої не заборонена діючим законодавством України.

Стосовно позовної вимоги зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області, в особі Глибоцького районного відділу Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області вклеїти фотокартку в паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням нею 25-річного віку, в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 12 листопада 2009 року Глибоцьким РВ УМВСУ Чернівецькій області на сторінці 3 даного паспорта (місце вклеювання фото у досягненні 25-ти річного віку) на підставі Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ Про громадянство України форма якої не заборонена діючим законодавством України, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних, без передачі будь-яких даних про неї до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача не передавати будь-яких даних про неї до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя, без відреферованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР задоволенню не підлягають, оскільки при видачі паспорта у формі книжечки згідно з Положенням №2503-ХІІ взагалі не передбачено внесення будь-яких даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відтак, вказана вище вимога позивача є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 19.09.2018 року в зразковій справі №806/3265/17.

Решта доводів, заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у вклеюванні фотокартки до паспорта громадянина України, тому саме з цих підстав порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача вклеїти фотокартку до паспорта позивача зразка 1994 року, а адміністративний позов задоволенню частково.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень, закріплених ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 73 КАС України передбачено належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність прийнятого рішення.

Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією № 57 від 13.02.2020 року. (а. с. 1).Разом з тим, ч. 8 ст. 139 КАС України визначено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи зазначене, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 840,80 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, в особі Глибоцького районного відділу Державної міграційної служби України в Чернівецькій області.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 72-80, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р ІШ И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Глибоцького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області у видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням нею 25-річного віку щодо відмови вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України на її ім`я по досягненню нею (25) річного віку в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 12 листопада 2009 року Глибоцьким РВ УМВСУ Чернівецькій області на сторінці 3 даного паспорта (місце вклеювання фото у досягненні 25-ти річного віку) на підставі Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ Про громадянство України, форма якої не заборонена діючим законодавством України.

3. Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області, в особі Глибоцького районного відділу Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області вклеїти фотокартку в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 12 листопада 2009 року Глибоцьким РВ УМВСУ Чернівецькій області громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з досягненням нею 25-річного віку, на підставі Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ Про громадянство України.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Глибоцького районного відділу Державної міграційної служби України в Чернівецькій області судові витрати (судовий збір) у розмірі 840,80 грн.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Статтею 255 КАС України визначено порядок коли рішення набирає законної сили. У відповідності до статей 293, 295 КАС України визначено порядок оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку повністю або частково.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач: - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: - Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області (58000, Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Шептицького, буд. 25, ), в особі Глибоцького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області (60400, Чернівецька область, смт. Глибока, вул. 10-ї річниці Незалежності України, 9).

Суддя П.Д. Дембіцький