Справа № 620/3963/19
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2020-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2020 року Чернігів Справа № 620/3963/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

судді Баргаміної Н.М.,

при секретарі Скиді В.А.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгова фірма «Дайна» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгова фірма «Дайна» (далі ТОВ «ВТФ «Дайна») звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення форми «Р» від 13.08.2019 № 0, податкового повідомлення - рішення форми «Р» від 13.08.2019 № 0, податкового повідомлення - рішення форми «П» від 13.08.2019 № 0.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що застосовані відповідачем санкції є неправомірними, оскільки твердження та висновки перевіряючих не відповідають документам, наданим під час проведення перевірки, інформація щодо ненадання актів виконаних робіт та звітів повіреного також не відповідає дійсності. Вказує, що посилання відповідача на невідповідність форми договору оренди автомобіля нормам Цивільного кодексу України, норми якого на період укладення договору ще не набрали чинності, призвели до неправомірного висновку податкового органу, який суперечить нормам цивільного та податкового законодавства. Також позивач вказує, що орендований автомобіль використовувався виключно під час здійснення господарської діяльності, а висновок податкового органу щодо необхідності реєстрації податкових накладних є хибним та необґрунтованим.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначив, що за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки встановлено, що між позивачем та ФОП ОСОБА_1 було здійснено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з одержання (купівлі) послуг, у зв`язку з чим завищено суму витрат на збут в розмірі 1073059,00 грн. Також вказує, що було встановлено документальне оформлення позивачем оренди легкового автомобіля на підставі договору оренди, який укладено ТОВ «ВТФ «Дайна» в особі директора ОСОБА_2 з одного боку, та громадянином ОСОБА_2 з іншого боку, що свідчить про неправомірність використання автомобіля в господарській діяльності, у зв`язку з чим занижено податкові зобов`язання в частині ненарахування податку на додану вартість при списанні пально-мастильних матеріалів на загальну суму 64852,00 грн., а також не складено та не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, що повинні бути виписані на операції зі списання пально-мастильних матеріалів на роботу орендованого автомобіля не в господарській діяльності платника.

Позивачем було надано відповідь на відзив, в якій зазначив, що реальність господарських операцій між ТОВ «ВТФ «Дайна» та ФОП ОСОБА_1 підтверджені документами, наданими під час проведення перевірки, розгляду заперечень на акт перевірки, розгляду скарги на податкові повідомлення-рішення, а твердження відповідача про безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій вважає необґрунтованим. Вказує, що орендований автомобіль використовувався виключно під час здійснення господарської діяльності, списання пально-мастильних матеріалів здійснювалось на підставі належним чином оформлених шляхових листів.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису, відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалося.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «ВТФ «Дайна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 31.03.2019, валютного законодавства за період з 01.01.2016 по 31.03.2019, іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.03.2019, за результатами якої складений акт № 535/14/14225518 від 16.07.2019 (т. 1 а.с. 15-77).

Згідно висновків, викладених в акті, під час перевірки були встановлені порушення, зокрема:

- пунктів 5, 7 ПСБО 16 «Витрати», пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 193151 грн., в тому числі за 2016 рік у сумі 193151,00 грн.;

- пункту 198.3, пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевіряється, на загальну суму 91014,00 грн. у тому числі за березень 2016 року у сумі 12280,00 грн., за квітень 2016 року в сумі 5726,00 грн., за травень 2016 року в сумі 4023,00 грн., за червень 2016 року в сумі 4133,00 грн., за вересень 2016 року у сумі 13906,00 грн., за грудень 2016 року у сумі 12396,00 грн., за березень 2017 року у сумі 14697,00 грн., за червень 2017 року у сумі 12351,00 грн., за вересень 2017 року у сумі 11502,00 грн.;

- пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині не реєстрації податкових накладних.

На підставі акту перевірки відповідачем були винесені податкові повідомлення-рішення:

- від 13.08.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в загальній сумі 241439,00 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням 193151,00 грн; за штрафними санкціями 48288,00 грн. (т. 1 а.с. 8-9);

- від 13.08.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 81065,00 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в розмірі 64852,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 16213,00 грн. (т. 1 а.с. 10-11);

- від 13.08.2019 № 0, яким у зв`язку з встановленням відсутності реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України, податкових накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ 50946,00 грн., застосовано штраф в розмірі 50% в сумі 25473,00 грн. (т. а.с. 12-14).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (частина друга статті 9 вказаного Закону).

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до пунктів 4, 6, 7, 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31.12.1999, прямі витрати - витрати, що можуть бути віднесені безпосередньо до конкретного об`єкта витрат економічно доцільним шляхом. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

В силу підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

У відповідності до пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1. статті 44 Податкового кодексу України).

З наведених законодавчих положень випливає, що формування платником податку об`єкту оподаткування здійснюється шляхом врахування витрат підприємства за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими первинними документами, а також використання отриманих за договором товарів/послуг у власній господарській діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «ВТФ «Дайна» (довіритель) та ФОП ОСОБА_1 (повірений) укладено договори доручення, зокрема, від 02.01.2012, відповідно до умов якого повірений зобов`язується за винагороду від імені і за рахунок довірителя виконати такі юридичні дії, а саме укласти договори купівлі-продажу товару з метою продажу його довірителем, додаткові угоди до договору доручення від 08.09.2015, № 2 від 31.12.2015, № 19 від 02.01.2016 (т. 1 а.с. 141-146).

Позивачем на підтвердження виконання умов даного договору в межах періоду, за який винесено податкове повідомлення-рішення, були надані суду: акт звірки від 31.03.2016, звіт повіреного від 31.03.2016, акт виконаних робіт від 31.03.2016 (т. 1 а.с. 147-152).

Також позивачем були надані договори поставки нафтопродуктів, що підписані від імені ТОВ «ВТФ «Дайна» повіреним ФОП ОСОБА_1 , додаткові угоди до договорів поставки нафтопродуктів, укладені в І кварталі 2016 року, видаткові накладні до вказаних договорів на відвантаження нафтопродуктів в І кварталі 2016 року, відомості по рахунку 3610 за І квартал 2016 року (т. 1 а.с. 230-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-244).

Так, згідно звіту повіреного від 31.03.2016 за період з 02.01.2016 по 31.03.2016 винагорода ФОП ОСОБА_1 за укладеними договорами склала 1073059,15 грн. (т. 1 а.с. 149-151).

Відповідач, зробивши висновок про завищення сум витрат на збут в розмірі 1073059,00 грн., виходив з того, що договори поставки нафтопродуктів, на підставі яких ФОП ОСОБА_1 було здійснено виплату винагороди в зазначеному розмірі в І кварталі 2016 року, були укладені останнім в період до 01.01.2016.

Разом з тим, контролюючим органом не було враховано укладення ФОП ОСОБА_1 в І кварталі 2016 року додаткових угод про поставку нових партій нафтопродуктів до раніше укладених договорів поставки нафтопродуктів, відвантаження яких підтверджується відповідними видатковими накладними та відомостями по рахунку 3610, що були надані суду.

При цьому, відповідачем під час проведення перевірки не наведено жодних зауважень щодо підтвердження первинними документами обсягів поставки нафтопродуктів контрагентам позивача в І кварталі 2016 року на суму 17884319,31 грн. (згідно додаткових угод до договорів поставки нафтопродуктів, підписаних ФОП ОСОБА_1 від імені ТОВ «ВТФ «Дайна») та обрахунку розміру виплаченої винагороди повіреному згідно умов додаткової угоди № 19 від 02.01.2016 в розмірі 6% (1073059,15 грн.) від суми проданих та сплачених покупцями пально-мастильних матеріалів.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що на підтвердження здійснення господарської операції згідно договору доручення від 02.01.2012 та укладених до нього додаткових угод, позивачем надано копії необхідних документів, що підтверджують факт реального здійснення такої господарської операції, та які досліджені у судовому засіданні, а результат їх досліджень зумовлює висновок про те, що надані документи бухгалтерського та податкового обліку відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: не мають суттєвих дефектів їх змісту, що спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а відтак підтверджують здійснення господарської операції.

Судом не встановлено жодного фактичного порушення вимог наведених норм законодавства, яке б давало підстави для висновку щодо завищення витрат позивача, та, як наслідку, заниження суми податку на прибуток.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що в акті виконаних робіт (послуг) від 31.03.2016, укладеному між ТОВ «ВТФ «Дайна» та ФОП ОСОБА_1 , вказано м. Чернігів, а в акті звірки від 31.03.2016 вказано смт. Короп, з огляду на те, що недоліки в оформленні окремих документів не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю, а відповідачем не доведено яким чином вищенаведена обставина вплинула на підтвердження реальності господарських операцій позивача.

Стосовно інших посилань відповідача, то суд критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області форми «Р» від 13.08.2019 № 0 прийнято відповідачем не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо, а отже є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо податкових повідомлень - рішення форми «Р» від 13.08.2019 № 0 та форми «П» від 13.08.2019 № 0, то суд зазначає наступне.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

В силу пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Так, судом було встановлено, що між ТОВ «ВТФ «Дайна» в особі директора ОСОБА_2 , що діє на підставі Статуту, іменований в подальшому «Орендар» з одного боку та громадянином ОСОБА_2 , іменований в подальшому «Орендодавець» з іншого боку, було укладено договір оренди легкового автомобіля від 30.10.2003 № б/н, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове володіння та користування автомобіль марки VOLVO S80, державний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску на умовах, передбачених даним договором (т. 3 а.с. 245).

Згідно матеріалів перевірки (т. 1 а.с. 38), наданих журнал-ордерів за 2016 та 2017 роки (т. 3 а.с. 247-248), відомостей по рахунку 203 (т. 1 а.с. 107-111) позивачем за вересень 2016 року вересень 2017 року (період, щодо якого винесено оскаржуване повідомлення - рішення форми «Р» від 13.08.2019 № 0) здійснено списання пально-мастильних матеріалів на орендований автомобіль на загальну суму 324256,76 грн., з яких ПДВ склало 64852,00 грн.

На підтвердження використання орендованого автомобіля у господарській діяльності, позивачем було надано подорожні листи службового автомобіля за період з квітня 2016 по вересень 2017 року, що виписані по одному подорожньому листу на 1 місяць (т. 3 а.с. 249-250, т. 4 а.с. 1-16).

Відповідач, вважаючи, що підписання однією особою за обидві сторони договору оренди автомобіля вважається укладенням договору для власних інтересів, вказує, що ТОВ «ВТФ «Дайна» здійснило операції з використання товарно-матеріальних цінностей не в господарській діяльності платника, у зв`язку з чим було здійснено донарахування податкового зобов`язання в розмірі 64852,00 грн., та накладено штрафні (фінансові) санкції в розмірі 16213,00 грн.

Так, згідно пунктів 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Згідно статті 62 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на час укладення договору оренди легкового автомобіля від 30.10.2003 № б/н) угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій діє представник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо). Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

Аналогічна норма міститься в чинній редакції частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Таким чином, законодавство, чинне як на час укладення договору оренди легкового автомобіля, так і на даний час, встановлює заборону на вчинення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені кількох контрагентів.

Оцінюючи вищевикладені обставини, на підставі наданих документів, суд приходить до висновку, що вказаний договір оренди легкового автомобіля був укладений з порушенням законодавства, а тому списання товарно-матеріальних цінностей на підставі такого договору є неправомірним.

Так, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів. При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Підписання ОСОБА_2 договору оренди автомобіля за обидві сторони такого договору оренди позбавляє такий документ статусу первинного документу, що підтверджує господарську операцію.

Відповідно до пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України (далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно абзаців 1-4 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України передбачено, що відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою), що зазначена у податковому повідомленні-рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що законодавець передбачив можливість застосування до платника наслідків несвоєчасної реєстрації податкової накладної, передбачених статтею 120-1 Податкового кодексу України, лише за наявності його вини.

Так, податковою перевіркою було встановлено, що ТОВ «ВТФ «Дайна» не склало та не зареєструвало в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, які повинні були бути виписані на операції з використання товарів (робіт, послуг) не в господарській діяльності платника, а саме списання пально-мастильних матеріалів на роботу орендованого автомобіля з грудня 2016 року по грудень 2017 року.

Позивачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених в акті висновків щодо відсутності реєстрації податкових накладних на операції зі списання пально-мастильних матеріалів або доказів відсутності його вини в порушенні пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.

За таких обставин, податкові повідомлення - рішення форми «Р» від 13.08.2019 № 0 та форми «П» від 13.08.2019 № 0 прийняті відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, в зв`язку з чим визнанню протиправними та скасуванню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгова фірма «Дайна» необхідно задовольнити частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгова фірма «Дайна» підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 3621,58 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгова фірма «Дайна» (вул. Одинцова, 17-а, кімн. 409, м. Чернігів, 14030, ) до Головного управління ДПС у Чернігівській області (вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області форми «Р» від 13.08.2019 № 0.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгова фірма «Дайна» судовий збір в розмірі 3621,58 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.03.2020.

Суддя Н.М. Баргаміна