Справа № 280/5432/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2020 року м. Дніпросправа № 280/5432/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.12.2019 р. у справі № 280/5432/19

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 11 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2019 року №49 щодо визначення розміру призначеної позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, на підставі довідки МСЕК АВ №0679155 від 07 вересня 2016 року у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності в сумі 217500,00 грн.;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити позивачу одноразову грошову допомогу як особі з інвалідністю 3 групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, на підставі довідок АВ №0679155 від 07 вересня 2016 року та АВ №1024172 від 22 січня 2019 року у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом станом на 01 січня 2016 року, в якому вперше встановлено інвалідність, в сумі 344 500 (триста сорок чотири тисячі п`ятсот) грн. та виплатити з врахуванням раніше виплаченої суми (344 500 - 217 500) 127 000 (сто двадцять сім тисяч) грн.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив. Рішення суду мотивовано тим, що МО України під час прийняття спірного рішення обґрунтовано призначено позивачу одноразову грошову допомогу, виходячи із 150-кратного прожиткового мінімуму, оскільки станом на 07.09.2016 чинним законодавством України не було передбачено призначення одноразової допомоги виходячи із 250-кратного прожиткового мінімуму, у разі встановлення особі ІІІ-ї групи інвалідності.

Крім того, суд зазначив, що положення статті 16-2 Закону №2011-XII, в редакції Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та в редакції Закону України від 06.04.2017 року № 2004-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей», а також положення постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №335, на позивача не розповсюджуються, оскільки підлягають застосуванню починаючи з січня 2017 року, а у позивача право на отримання одноразової допомоги виникло у вересні 2016 року, тобто до набрання чинності зазначеними актами.

Під час прийняття рішення суд врахував правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові суду від 08.11.2019 у справі №820/1386/18 (провадження №К/9901/60425/18).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В скарзі зазначає, що суд не звернув увагу на те, що його звернення мало місце саме у 2019 році після встановлення 22 січня 2019 року інвалідності. У 2016 році позивач не звертався за призначенням допомоги, тобто набутим правом не скористався.

Також, поза увагою суду залишився той факт, що у позивача право на призначення вказаного виду допомоги виникло не до набрання чинності Порядком, затвердженим постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 року, а вже після цього 07.09.2016 року, тому скаржник вважає, що на вирішення заявлених ним позовних вимог не поширюється дія п. 2 Порядку № 975.

Вважає, що суд зробив помилковий висновок про те, що відповідач мав керуватися законодавством, яке регулювало спірні правовідносини саме станом на 07.09.2016 року, а не на дату прийняття спірного рішення (19.04.2019 р.).

На думку скаржника, відповідач мав керуватися абз.4 підпункту 1 п.6 вказаного порядку, редакція якого застосовується з 17.04.2019 року, а тому призначити допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2016 року.

Посилаючись на ст.58 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, положення ст. 16-2 Закону країни № 2011-ХІІ, в редакції Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та в редакції закону від 06.04.2017 року № 2004-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей», а також положення постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №°335, суд зробив помилковий висновок про те, що на позивача не поширюються вказані норми, оскільки підлягають застосуванню починаючи з січня 2017 року, адже у позивача право на отримання одноразової допомоги виникло у вересні 2016 року, тобто до набрання чинності зазначеними актами.

Суд помилково не застосував положення абз. 4 підпункту 1 п. 6 Порядку № 975, редакція якого застосовується з 17.04.2019року і якою мав керуватися відповідач станом на 19.04.2019 року.

Вважає також помилковою позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові суду від 08.11.2019 в справі №820/1386/18, щодо тлумачення вказаних норм матеріального права.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , брав безпосередню участь в антитерористичній операції.

Згідно довідки МСЕК серії АВ №0679155 від 07.09.2016 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Ця довідка у матеріалах справи відсутня, але сторони вказані обставини визнають, тому вони не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 78 КАС.

Крім того, згідно довідки МСЕК серії АВ №1024172 від 22.01.2019, за результатами проведеного повторного медичного огляду, позивачу повторно встановлено безстроково ІІІ групу інвалідності, з підстав захворювання пов`язаного з захистом Батьківщини.

У зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності, позивач звернувся до МО України з заявою про виплату одноразової грошової допомоги.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19.04.2019 №49, комісія дійшла висновку про призначення одноразової грошової допомоги солдату в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), звільненому 08.09.2015, який є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, на підставі довідки МСЕК серії АВ №0679155 від 07.09.2016 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності в сумі 217500,00 грн.

Згідно п. б ч.1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності 07.09.2016 року, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Згідно ч. 9 ст. 16-3 Закону порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, прийнятою відповідно до п. 2 ст. 16-2 та п. 9 ст. 16-3 Закону № 2011-XII, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Згідно п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Сторонами не оспорюється, що первинно ІІІ групу інвалідності, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби, під час огляду МСЕК позивачу було встановлено 07.09.2016 року. Сама ця дата і є ключовою при вирішенні питання, який нормативний акт підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

В даному випадку і норма п. б ч.1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», і п.п. 1 п. 6 Порядку 975 встановлює 150-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

Такого висновку дійшов і Верховний Суд в своєї постанові від 08.11.2019 у справі №820/1386/18.

У відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що пункт2 постанови КМУ № 975, котрим установлені нормативні акти, за якими допомога виплачується особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки позивач набув таке право після прийняття постанови. Але цей аргумент не є вирішальним та він лише підтримує вищевикладену правову позицію, згідно з якою підлягає застосуванню нормативний акт, який був чинним на час виникнення права.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Частиною першою ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, моментом виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги є дата встановлення йому інвалідності, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи.

Відповідно, при призначенні одноразової грошової допомоги позивачу підлягало застосуванню законодавство, яке було чинне на момент виникнення у нього права на таку допомогу.

Таким чином суд правильно вказав про необґрунтованість доводів позивача про наявність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірах, встановлених ст. 16-2 Закону № 2011-XII, в редакції Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та в редакції Закону України від 06.04.2017 року № 2004-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки інвалідність позивачу була встановлена рішенням компетентного органу до набрання чинності означеними Законами.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права, які могли привести до неправильного вирішення справи або питання, доводи апеляційної скарги суперечать матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.12.2019 р. у справі №280/5432/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до статей 328, 329,330 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 27.03.2020 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов