Справа № 308/1040/20
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 308/1040/20 пров. № А/857/3101/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2020 року у справі №308/1040/20 (суддя Крегул М.М., час ухвалення 13:21, м. Ужгород) за позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася в суд з позовом, в якому просила примусово видворити за межі території України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; на підставі ч.2 ст.371 КАС України, звернути рішення до негайного виконання.

Рішенням від 04 березня 202 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідно до ч.1 ст.288 КАС України, ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та пп. 14 п.6 розділу ІІІ Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби в Україні, затвердженого наказом МВС від 20.11.2018 №971 та зареєстрованого в Мін`юсті 26.12.2018 за №1468/32920, органи державного кордону мають право звертатися до місцевого загального суду як адміністративного суду з позовними заявами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час або після незаконного перетинання державного кордону України.

Також відповідно до позиції Верховного Суду за аналогічними спірними правовідносинами, викладеної у постанові від 07.02.2019 у справі №308/8109/17, підставою для звернення органу охорони державного кордону до адміністративного суду із позовом про примусове видворення особи за межі території України є факт її затримання в межах контрольованого прикордонного району під час або після незаконного перетинання державного кордону України.

Натомість як представник відповідача, так і суд в оскаржуваному рішенні вказують на відсутність рішення про примусове повернення іноземця, яке б надавало останньому право самостійно покинути територію України.

Також апелянт вказує на те, що відповідач потрапив на територію України незаконним шляхом з території РФ, у відповідних базах Держприкордонслужби про законний перетин державного кордону відповідачем інформація відсутня.

До того ж, судом не враховано, що у відповідача відсутні кошти для того, щоб самостійно покинути територію України.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність рішення суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 10 листопада 2019 року відповідача - громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було затримано при спробі незаконного перетину державного кордону України, зокрема, 10 листопада 2019 року о 19 год. 45 хв. в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Чоп (Страж)» на виїзд з України в пасажирському потязі № 963 сполученням «Мукачево-Кошице» пред`явив на паспортний контроль паспортний документ, який не належить відповідачу, а саме - паспорт громадянина Норвегії для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , виданий 13.07.2010 року. Документи, що фактично посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України на момент затримання у відповідача були відсутні. Під час подальшої роботи із затриманим його достовірні дані про особу було встановлено.

Документом, що достовірно посвідчує особу відповідача, є закордонний паспорт громадянина Ісламської Республіки Пакистан серії НОМЕР_3 , виданий на ім`я ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом також встановлено, що згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2019 року по справі № 308/12949/19 відповідача було затримано до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.11.2019 року по справі № 260/711/19 відповідачу було відмовлено у задоволенні його позову до Державної міграційної служби України про оскарження рішення органу влади про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Станом на 31.01.2020 року зазначене рішення не оскаржено.

Враховуючи викладене та те, що відповідач перебуває на території України з порушенням вимог чинного законодавства, самостійно покинути територію України відповідач не має бажання, а спроба незаконного перетинання ним державного кордону України в Словацьку Республіку свідчить про те, що він порушив вимоги ст. 204-1 КУпАП, ст.ст. 4,9,16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», мав наміри незаконно виїхати за межі території України, позивач звернувся в суд з позовом про примусове видворення за межі території України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім цього, просив допустити негайне виконання рішення.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що суд не має повноважень на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо цього іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну. Таке в матеріалах справи відсутнє.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (зі змінами та доповненнями, надалі Закон №3773-VI).

Ч. 1 ст. 26 Закону №3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 26 вказаного закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст. 26).

Випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України, передбачено ст. 30 Закону №3773-VI.

Так, згідно з ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Крім того, із змісту наведеної норми вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Подібний висновок про застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №754/2198/17, від 09 серпня 2019 року у справі №359/5823-16-а.

Разом з цим, як правильно встановив суд першої інстанції, та не заперечується апелянтом, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач приймав рішення відносно відповідача про примусове повернення з території України та докази того, що відповідач ухилявся або ухилятиметься від виконання цього рішення.

Судом першої інстанції також підставно враховано, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) має документи, що посвідчують його особу, а саме - закордонний паспорт громадянина Ісламської Республіки Пакистан, серії НОМЕР_3 , тобто відповідач має документ, що дає право на виїзд з України і заявив, що бажає в добровільному порядку покинути територію України.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав для винесення судом рішення про примусове видворення з України громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).

При цьому колегія суддів бере до уваги покликання апелянта на норми законодавства, якими передбачено право звертатися до місцевого загального суду як адміністративного суду з позовними заявами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час або після незаконного перетинання державного кордону України, проте звертає увагу, що таке звернення можливе за умови дотримання відповідної процедури, що передбачає попереднє прийняття уповноваженими органами рішення про примусове повернення.

Недотримання зазначених вимог законодавства не дає встановлених положеннями ч. 1 ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог щодо примусового видворення відповідача за межі України.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 272, 288, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2020 року у справі №308/1040/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 30.03.2020.