Справа № 183/7492/19
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Справа № 183/7492/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Верба І.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
1. 26.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив суд:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату ОСОБА_1 недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні;
- зобов`язати виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
2. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.11.2019 справу № 183/7492/19 (номер провадження № 2а/183/220/19) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії передано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду за предметною підсудністю відповідно до положень статей 20, 29 КАС України.
3. Справа № 183/7492/19 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 21.12.2019, та за результатами автоматизованого розподілу передана на розгляд судді Верба І.О.
4. Ухвалою суду від 26.12.2019:
- прийнято адміністративний позов до розгляду, відкрито провадження у справі;
- призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін;
- сторонам встановлені строки для подання заяв по суті спору;
- від позивача витребувано копію трудової книжки в повному обсязі.
5. 20.01.2020 від позивача до канцелярії суду надійшли витребувані судом документи.
6. 03.02.2020 від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на адміністративний позов з доказом його направлення позивачу.
7. 07.02.2020 засобами поштового зв`язку від позивача до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив на адміністративний позов.
щодо строків розгляду справи
8. Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що обґрунтованість тривалості провадження завжди повинна оцінюватися в світлі обставин справи з посиланням на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади а також те, що було головним для заявника в спорі.
9. Справа є важливою для позивача та вимагала особливої ретельності, чим обумовлена тривалість її розгляду.
10. Судовим рішенням у справі № 804/4448/18 встановлено право ОСОБА_1 на включення щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовця до складу грошового забезпечення, з якого призначається пенсія.
11. У задоволенні звернення ОСОБА_1 щодо необхідності проведення перерахунку та виплати нового розміру одноразової грошової допомоги при звільненні командуванням Військової частини НОМЕР_1 відмовлено, оскільки щомісячна грошова винагорода не входить до місячного грошового забезпечення.
12. Під час проходження служби позивач отримував щомісячну грошову винагороду останні 24 місяці перед звільненням. Отже, така додаткова винагорода була нарахована та виплачувалась йому постійно до звільнення з військової служби, та не відноситься до одноразових виплат.
13. Позивач вважає непроведення з вини відповідача розрахунку з ним у зазначені строки підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
14. Органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
15. Відповідач проти позову заперечив повністю, зазначив, що щомісячна додаткова грошова винагорода не входить до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога військовослужбовця.
16. У зв`язку із недостатністю бюджетного фінансування Міністерство оборони України виділені бюджетні кошти спрямовує виключно на виплату грошового забезпечення військовослужбовця, а питання щодо інших виплат вирішується тільки в межах наявного фінансового ресурсу.
17. Командування Військової частини НОМЕР_1 під час організації та проведення заходів бойової підготовки, повсякденної життєдіяльності військ суворо дотримується вимог Законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів щодо соціального та правового захисту військовослужбовців.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
18. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України, Військова частина НОМЕР_1 , в період з 01.08.1993 по 17.09.2015, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 .
19. Згідно із наказом командувача Сухопутних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.09.2015 № 694 майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті, пунктом «б» (за станом здоров`я), з посади начальника відділення бойової підготовки 93 окремої гвардійської механізованої бригади оперативного командування Схід.
20. Наказом командира Військової частини НОМЕР_3 від 17.09.2015 № 220 визначено:
- майора ОСОБА_1 виключити з 17.09.2015 зі списків особового складу частини і усіх видів забезпечення, та направлено для постановки на військовий облік до Новомосковсько-Магдалинівського ОМВК Дніпропетровської області;
- використав 23 доби основної відпустки за 2015 рік та 1 добу святкову з 24.08-16.09.2015;
- виплатити грошову компенсацію за 22 доби невикористаної основної відпустки за 2015 рік, пропорційно прослуженому часу;
- виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2015 рік;
- матеріальну допомогу за 2015 рік для вирішення соціально0побутоваих питань не отримав;
- виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 90% від посадового окладу начальника відділення бойової підготовки з 01-17.09.2015;
- виплатити надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% з урахуванням окладу за військовим званням з 01-17.09.2015;
- виплатити додаткову щомісячну винагороду в розмірі 60% від грошового забезпечення з 01-17.09.2015;
- скасувати доступ до відомостей з грифом секретності «таємно»;
- виплатити надбавку за роботу з таємними документами у розмірі 10% з 01-17.09.2015;
- виплатити 50% грошової допомоги при звільненні за кожний повний прослужений рік 22 роки.
21. 30.10.2019 позивач звернувся із заявою до командира Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби, та здійснити виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні.
22. На заяву ОСОБА_1 . Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 20.11.2019 за вих. № 5705, у якій відповідач зазначив, що щомісячна додаткова грошова винагорода не входить до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога військовослужбовця.
справа № 804/4448/18
23. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 у справі № 804/4448/18, яке набрало законної сили 28.08.2018, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задоволено частково, визнано протиправною відмову відповідача у перерахунку пенсії на підставі довідки від 14.03.2018 № 132/2 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, матеріальної допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, які були нараховані за 24 місяці перед звільненням та з яких утримувався та був сплачений єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок на підставі довідки від 14.03.2018 № 132/2 з урахуванням включення до складу грошового забезпечення з якого призначається пенсія щомісячної додаткової грошової винагороди, матеріальної допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, які були нараховані за 24 місяці перед звільненням та з яких утримувався та був сплачений єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 20.04.2018 року.
24. Задовольняючи у вказаній частині позовні вимоги, суд дійшов висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, а також щомісячна додаткова грошова винагорода, з яких сплачено страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення, які відносяться до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з розміру якого обчислюється пенсія.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
25. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
27. Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
28. Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
29. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ).
30. Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
31. Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
32. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 № 2011-ХІІ).
33. Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
34. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
35. Підпунктом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889) (була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
36. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
39. Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
щодо нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні
40. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що на момент звільнення позивача з військової служби він набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ.
41. ОСОБА_1 під час проходження військової служби протягом останніх 24 місяців перед звільненням отримував щомісячну додаткову грошову винагороду на підставі Постанови № 889 у розмірі 60% місячного забезпечення з вересня 2013 року по серпень 2015 року, що підтверджується довідкою про доходи від 14.03.2018 № 132к, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 .
42. Відповідачем було відмовлено у включені вказаної допомоги до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні із посиланням на норми «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
43. Однак, застосовуючи зазначену Інструкцію № 260 як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, необхідно враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
44. Виходячи з положень частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
45. Суд констатує, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
46. До складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
47. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
48. Оскільки останні 24 місяці перед звільненням позивача додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі Постанови № 889, нараховувалась і виплачувалась щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
49. За наведеного правового регулювання та обставин справи суд приходить до висновку, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена Постановою № 889, а тому задоволенню підлягає й похідна вимога щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні.
51. Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17.
щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку
52. Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116, 117 КЗпП України.
53. Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
54. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
55. Отже, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення. При цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
56. Судом встановлено, що відповідачем при припиненні з ОСОБА_1 трудових правовідносин останньому не виплачено усіх належних йому сум, адже при розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення до такого розрахунку не включено сум щомісячної додаткової грошової винагороди.
57. Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у непроведенні 17.09.2015 року остаточного розрахунку при звільненні позивача зі Збройних Сил України, у зв`язку із чим підлягає задоволенню вимога щодо зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
58. Застосування наведених норм права відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.02.2020 у справі № 817/1427/17.
VІІІ. ВИСНОВОК СУДУ
59. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
60. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
61. Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
62. Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
щодо строку звернення до суду
63. Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
64. За загальним правилом, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
65. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, що дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.
66. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених законодавством певних процесуальних дій.
67. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
68. Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, який означає, що особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов`язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду.
69. Крім того, суд зазначає, що за правилами статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
70. Частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
71. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
72. Оскільки норми частини другої статті 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, то вони мають пріоритет над нормами КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату (грошове забезпечення тощо).
73. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.
74. З огляду на викладене, враховуючи, що бездіяльність відповідача щодо є триваючою, суд приходить до висновку про відсутність пропущеного строку звернення до суду.
щодо розподілу судових витрат
75. У позовній заяві позивачем викладено клопотання про стягнення на користь позивача усіх понесених судових витрат, передбачених статтею 132 КАС України.
76. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 07.07.2011 № 3674-VI як учасник бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 .
77. Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
78. Згідно частини третьої цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
79. Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України:
- частина перша. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
- частина друга. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
- частина третя. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
- частина четверта. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
- частина п`ята. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
80. З приводу витрат на правничу допомогу до матеріалів справи позивачем надано наступні копії документів:
- договір про надання правової допомоги від 30.10.2019, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Берестом Олександром Миколайовичем, відповідно до якого:
-- пункт 5.1: «за надання адвокатських послуг клієнт виплачує виконавцеві авансом гонорар у сумі 4 000 грн (три тисячі гривень) за надання наступної правничої допомоги: консультації та підготовка заяви до в/ч НОМЕР_1 та адміністративного позову до суду 4 000 грн»;
- опис робіт (наданих послуг) на підставі договору від 30.10.2019: консультація з правових питань та підготовка заяви до Військової частини НОМЕР_1 (30-31.10.2019, 2,5 години) 1 000 грн; підготовка позовної заяви до суду та додатків до неї в порядку КАС України (22, 25-26.2019, 6 годин) 3 000 грн; представництво в суді як вид правничої допомоги (за фактом кожного судового розгляду справи) 1 000 грн;
- ордер серії АЕ № 1006270 на надання правничої допомоги ОСОБА_1 ;
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 2888;
- квитанція від 25.06.2019 № 351309 на суму 4 000 грн із найменуванням послуги «гонорар від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за надання правової допомоги в адміністративній справі щодо перерахунку пенсії».
81. Відповідач заяв щодо клопотання про покладення на останнього витрат на професійну правничу допомогу не надав.
82. Суд зазначає, що до матеріалів справи надано квитанцію від 25.06.2019 № 351309 на суму 4 000 грн, за якою витрати здійснені не позивачем, а іншою особою - ОСОБА_2 , однак, вказаний документ не є підтвердженням понесення витрат позивачем.
83. Вирішуючи питання щодо покладення на відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд виходить із того, що згідно із пунктом 1 частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат підлягають оцінці докази щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт та їх вартості, що сплачені або підлягають сплаті відповідною стороною.
84. Таким чином, згідно наданих доказів, позивач має сплатити за надання професійної правничої допомоги у цій справі 4 000 грн, отже, заявлене клопотання підлягає задоволенню.
85. Керуючись статтями 132, 134, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
86. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ; АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
87. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби.
88. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби.
89. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби, враховуючи раніше виплачені суми.
90. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
91. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
92. Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя І.О. Верба