Справа № 420/1304/20
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1304/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді, Бжассо Н.В., розглянув в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, за результатом розгляду якого, позивач просить суд:

Визнати протиправним та скасувати рішення Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 12.11.2019 року № 547/о-VII в частині відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,4000 га на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області;

Зобов`язати Лиманську сільську раду Татарбунарського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,4000 га на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Стягнути з Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (вул. Героїв України, 47-а, с. Лиман, Татарбунарський район, Одеська область, 68141, ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 890,80 грн.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що на підставі рішення 20 сесії ХХІІІ скликання Трапівської сільської ради народних депутатів Татарбунарського району Одеської області від 18.10.2001 року № 137-ХХІІІ ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га на території Трапівської сільської ради для ведення особистого підсобного господарства. У зв`язку із тим, що позивач не реалізував свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 2,0 га, він звернувся з клопотанням до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 1,4 га для передачі безоплатно у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Розпорядженням т.в.о. голови Татарбунарської районної державної адміністрації від 13.11.2012 року № 413/А-2012 клопотання задоволено та ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для заявлених ним потреб загальною площею 1,4 га, в тому числі під господарськими будівлями і дворами - 1,40 га. Рішенням Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області 22 сесії VІІ скликання від 12.11.2019 року № 547/о-VII ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку із використанням права на безоплатну приватизацію земельної ділянки зазначеної категорії. Позивач вважає, що сільська рада безпідставно відмовила йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки згідно з нормами законодавства, він має право на безоплатну приватизацію 2,0 га земельної ділянки зазначеної категорії, а фактично приватизував лише 0,60 га.

Ухвалою суду від 21.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2020 року.

18.03.2020 року засобами електронного зв`язку від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який, відповідач зазначає, що згідно з ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у межах норм, визначених Земельним кодексом України, провадиться один раз по кожному виду використання. Позивач використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки зазначеної категорії. Поняття «земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства» та «земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства» є тотожними.

18.03.2020 року від позивача засобами електронного зв`язку надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача просить суд проводити судове засідання за його відсутності .

17.03.2020 року від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками справи докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 484212 від 04.03.2002 року, ОСОБА_1 на підставі рішення Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 18.10.2001 року № 137-ХХІІІ передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства.

29.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Лиманської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,4000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , комплекс будівель та споруд № 6.

Відповідно до п. 1.1 рішення 22 сесії VІІ скликання Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області № 547/о-VІІ від 12.11.2019 року, відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту громадянину ОСОБА_1 орієнтовною площею 1,4000 га, у зв`язку з використаним правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки зазначеної категорії, відповідно до вимог частини 4 статті 116 Земельного кодексу України (що підтверджується виготовленим державним актом на право приватної власності на землю серії РІ № 484212 виданим 04.03.2002 року).

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд зазначає, що з огляду на матеріали справи, спір зводиться до можливості громадянина одержати земельну ділянку, площею 1,40 га із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства після того, як позивачем вже реалізовано право приватизації земельної ділянки, площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, яка вже набута ним у власність згідно з рішенням 20 сесії ХХІІ скликання Трапівської сільської ради народних депутатів Татарбунарського району Одеської області від 18.10.2001 року № 137-ХХІІІ.

Земельна ділянка площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, набута позивачем у власність згідно норм Земельного кодексу України від 18.12.1990 (який втратив чинність, у зв`язку з набранням чинності з 01.01.2002 нового Земельного кодексу України від 25.10.2001).

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України "Про особисте селянське господарство", громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

Частина 1 ст. 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 передбачала, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Тобто, поняття «для ведення особистого підсобного господарства», що застосовувалось у Земельному кодексі України від 18.12.1990 року, та поняття «для ведення особистого селянського господарства», що застосовується у чинному Земельному кодексі України, є тотожними.

Як зазначив вище суд, згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, передбачено три види безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян: а) приватизація земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з пп. "б" ч.1 ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частина 2 ст. 121 Земельного кодексу України передбачає, що розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Тобто, стаття 121 Земельного кодексу України передбачає, як граничні розміри земельних ділянок, яку громадянин може отримати за певним призначенням, так і випадок можливості збільшення цього розміру. При цьому, збільшення граничних розмірів земельної ділянки, яку може отримати особа, стосується лише земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином, з огляду на норми Земельного кодексу України, держава гарантує громадянину право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірах не більше 2,0 гектара.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 реалізував право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,60 га у 2001 році, в той час як Земельний кодекс України визначав, що граничний розмір земельних ділянок вказаного виду використання, що передаються безоплатно у власність, становить 0,60 га.

З прийняттям нової редакції Земельного кодексу України, громадяни отримали право на безоплатну приватизацію земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства у розмірі 2,0 га, норми Закону України «Про особисте селянське господарство» передбачили право особи на збільшення, отриманих громадянами земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства у межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

Позивач отримав у власність земельну ділянку 0,60 га та звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,4000 га, що разом становить 2,0 га, тобто не перевищує норму безоплатної приватизації.

Таким чином, суд робить висновок, що відповідач протиправно у рішенні від 12.11.2019 року № 547/о-VII, як на підставу для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,4000 га для ведення особистого селянського господарства, посилається на використання позивачем права на безоплатну приватизацію земельної ділянки зазначеної категорії, у зв`язку із чим вказане рішення належить до скасування.

Вказані висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №805/181/17-а.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Лиманську сільську раду Татарбунарського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,4000 га на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, суд зазначає наступне.

Вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Разом з тим, надання дозволу на розробку проекту землеустрою є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Надання такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями

При цьому, відповідно до положень ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки відповідач по суті клопотання позивача не розглядав та розгляд клопотання передбачає з`ясування обставин чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,4000 га для ведення особистого селянського господарства у власність.

При цьому суд зазначає, що при прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнано протиправними дії відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Суд встановив, що за звернення до суду із вказаним позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн., як за одну вимогу немайнового характеру, оскільки вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії є похідною від вимоги про скасування рішення, у зв`язку із чим вказана сума судового збору має бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Комісія у розмірі 40 грн., що сплачена позивачем банку за обслуговування не входить до складу суми сплаченого судового збору, а отже, не може бути стягнута з відповідача на користь позивача.

З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 12.11.2019 року № 547/о-VII в частині відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,4000 га на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області;

Зобов`язати Лиманську сільську раду Татарбунарського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.10.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,4000 га на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, з урахуванням встановлених судом обставин.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (вул. Героїв України, 47-а, с. Лиман, Татарбунарський район, Одеська область, 68141, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Лиманська сільська рада Татарбунарського району Одеської області (вул. Героїв України, 47-а, с. Лиман, Татарбунарський район, Одеська область, 68141, ).

Третя особа - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області (вул. Горького, 1, м. Татарбунари, Одеська обл., 68100, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 31.03.2020 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.