Справа № 260/334/20
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2020 року м. Ужгород№ 260/334/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дору Ю.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Закарпатській області), в якій просить: визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника органу Пенсійного фонду України про зменшення страхового стажу з 25 років 6 місяців 20 днів на 19 років; витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області пенсійну справу позивача; розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що після виходу на пенсію позивач отримував пенсію в Управлінні праці та соціального захисту Міжгірської районної державної адміністрації. Вказує, що даний орган соціального захисту населення визнав, що стаж роботи позивача для призначення пенсії складає 25 років 20 місяців 20 днів. Проте, кілька років тому, після того як позивача було переведено на облік та обслуговування до Управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області, зі стажу позивача було виключено шість років стажу, що, відповідно, є порушенням прав позивача та спричиняє суттєве зменшення його пенсії.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження за вказаною позовною заявою.

02 березня 2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Згідно поданого відзиву відповідач зазначив, що як вбачається із матеріалів пенсійної справи, позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному правлінні ПФУ в Закарпатській області та отримує пенсію по інвалідності згідно Закону №2262-ХІІ як інвалід армії ІІ групи, оскільки захворювання, яке призвело до настання інвалідності, мало місце в період проходження військової служби. Відповідач зазначив, що розмір пенсії по інвалідності, згідно Закону України №2262-ХІІ, обчислюється в процентному відношенні до заробітної плати в залежності від групи інвалідності, зокрема, для інвалідів армії 2 групи - 60% заробітної плати, незалежно від стажу роботи та з урахуванням військового звання. Пенсійна справа позивача не одноразово перебувала на перевірці в головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та згідно матеріалів пенсійної справи позивача, страховий стаж позивача складає 19 років 7 місяців 13 днів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задовленні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відповідач по справі, в силу норм ст.4 КАС України є суб`єктом владних повноважень, то обов`язок щодо доказування правомірності своїх дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058).

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ) встановлено, що військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

У відповідності до ст. 18 Закону України №2262-ХІ1, пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.

У свою чергу, статтею 20 Закону №2262-ХІІ регламентовано: залежно від причини інвалідності особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом поділяються на такі категорії:

а) особи з інвалідністю внаслідок війни - при настанні інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

б) інші особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Розміри пенсій по інвалідності визначені статтею 21 Закону №2262-ХІІ. Відповідно до якої пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах:

а) особам з інвалідністю внаслідок війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку);

б) іншим особам з інвалідністю I групи - 70 процентів, II групи - 60 процентів, III групи - 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1942 р. н., перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та отримує пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ) як інвалід армії II групи, оскільки захворювання, яке призвело до настання інвалідності, мало місце в період проходження військової служби.

Розміри пенсії по інвалідності, згідно ст. 21 Закону №2262-ХІІ, обчислюються в процентному відношенні до заробітної плати в залежності від групи інвалідності, зокрема, - для інвалідів армії II групи - 60% заробітку, незалежно від стажу роботи та з урахуванням військового звання.

Згідно матеріалів пенсійної справи, судом встановлено, що загальний стаж позивача неодноразово перераховувався відповідними уповноваженими органами, у тому числі за зверненням позивача.

Позивач вказує, що на час призначення йому пенсії, загальний його стаж складав 25 років 6 місяців та 20 днів, на підтвердження чого надає суду копію листа Управління праці та соціального захисту Міжгірської районної державної адміністрації щодо обчислення стажу роботи ОСОБА_1 .. Водночас, суд зауважує, що вказаний лист не є належним та допустимим доказом у розумінні приписів КАС України, оскільки такий не містить ані найменування органу, що видав такий документ, ані підпису відповідальної особи, ані печатку вказаного органу.

Як вбачається зі заяви позивача, з якою він звертався до відповідача з приводу отримання інформації що стосується його пенсії, позивач зазначив, що з його стажу виключено роботу в колгоспі «Калініна» Ростовської області, в колгоспі «Десята п`ятирічка» Воронезької області, КАП «Правда» Конотопського району Сумської області.

Згідно листа Пенсійного фонду України від 28.12.2011 №29886/02-10 встановлено, що до стажу позивача безпідставно зараховано наступні періоди: з 10.05.1973 року по 17.07.1973 (який було враховано на підставі довідки від 04.05.1998 року виданої КСП ім. Леніна), оскільки згідно листа Чутівського районного трудового архіву Полтавської області від 02.02.2011 року №01-8/82, в книгах по заробітній платі колгоспників колгоспу ім. Леніна за 1973 року ОСОБА_1 не значиться; період з 21.10.1977 по 04.11.1977, оскільки відповідно до довідки від 14.03.2003 №59 СВК колгосп «Победа» Ростовської області Російської Федерації позивач працював по 20.10.1977, за що і отримав заробітну плату 283,55 крб; період з 25.03.1980 по 20.08.1980 (який було враховано на підставі довідки від 06.07.1998 №39, виданої колгоспом «Правда»), оскільки згідно довідки Салтиківської сільської ради Конотопського району Сумської області від 28.01.2011 року №6, у розрахунково-платіжних відомостях архівних документів колгоспу «Правда» за період з 25.03.1980 по 20.08.1980 ОСОБА_1 не значиться та період з 10.11.1998 року по 30.12.1998 року, оскільки в довідці державного лісогосподарського об`єднання «Чернігівліс» від 12.02.1999 №13/127 відсутні підстави видачі, а на договорі відсутня відмітка про його виконання.

На підставі вказаного листа відповідачем проведено перерахунок стажу позивача.

Суд вважає правомірними дії відповідача щодо виключення деяких періодів стажу роботи позивача, з огляду на наступне:

Згідно акту документальної перевірки факту роботи в колгоспі "ім.Калініна" Міллеровського району Ростовської області Російської Федерації від 31.10.2012 року встановлено, що у книгах обліку трудоднів та книзі обліку заробітної плати працівників вищезазначеного колгоспу, ОСОБА_1 за 1969, 1970, 1973, 1976 роки взагалі не значиться.

Згідно довідки Салтиківської сільської ради Конотопського району Сумської області від 28.01.2011 року №6, у розрахунково-платіжних відомостях колгоспу «Правда» за період із 25.03.1980 р. по 20.08.1980 р. ОСОБА_1 не згадується.

Що стосується періоду роботи у Міжгірському лісокомбінаті з 27.05.1974 р. по 16.07.1976 р., то встановлено факт невідповідності сум заробітної плати за час роботи на даному підприємстві за 1974, 1975, 1976 pp. по довідці №1 від 05.01.1995 р. сумам заробітної плати за аналогічні періоди по довідці №76 від 27.03.2001 p., а саме: згідно відомостей довідки №1 від 05.01.1995 року: 1974 рік - 929,00 крб; 1975 рік - 884,00 крб; 1976 рік - 213,47 крб; згідно довідки №76 від 27.03.2001 року сума заробітної плати склала за 1974 рік - 380,00 крб.; за 1975 рік - 891,00 крб.; за 1976 рік - 100,00 крб. Відповідно відповідачем правомірно не зараховано вказаний період до стажу позивача.

Окрім цього, відсутні підстави для зарахування до стажу позивача: періоду з 10.05.1973 р. по 17.07.1973 р. (довідка від 04.05.1998 p., видана КСП ім. Леніна), оскільки згідно листа Чутівського районного трудового архіву Полтавської області від 02.02.2011 р. №01-8/82, у книгах по заробітній платі колгоспників КСП ім. Леніна за 1973 р. ОСОБА_1 не значиться; періоду з 21.10.1977 р. по 04.11.1977 p., - оскільки відповідно до довідки від 14.03.2000p. №59 у CBK колгосп «Победа» Ростовської області Російської Федерації позивач працював по 20.10.1977 p., за що і отримав заробітну плату в сумі 283, 55 крб.; періоду з 10.11.1998 р, по 30.12.1998 p., - виходячи з того, що в довідці державного лісогосподарського об`єднання «Чернігівліс» від 12.02.1999 р. №13/127 не вказані підстави видачі, а на договорі ЦПХ відсутня відмітка про його виконання.

Будь-яких інших доказів (первинних документів) на підтвердження свого трудового стажу у спірний період позивачем не надано.

Таким чином, відповідач відповідно до вимоги наведених вище норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при проведенні перерахунку пенсії позивача надав належну оцінку довідкам та іншим матеріалам наявним у пенсійній справі ОСОБА_1 ..

Жодних інших доказів, які б давали суду підстави вважати, що з заробітної плати позивача за спірні періоди нараховувалися внески на соціальне страхування, позивачем не надано, а судом не здобуто.

Водночас суд зауважує, що загальний страховий стаж позивача не впливає на розмір пенсії, оскільки розмір пенсії позивача у відповідності до статті 21 Закону №2262-ХІІ обчислюється в процентному відношенні до заробітної плати, зокрема у випадку позивача - 60% заробітку, незалежно від стажу роботи та з урахуванням військового звання. Отже, право позивача не порушено проведеними відповідачем перерахунками загального стажу позивача.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з наведеного, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності адміністративного судочинства, доведеність представником відповідача, як суб`єктом владних повноважень, своїх заперечень проти позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, Закарпатська область, м.Ужгород, пл.Народна, буд.4, ) про визнання протиправним та скасування розпорядження - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяЮ.Ю.Дору