Справа № 640/4907/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

31 березня 2020 року м. Київ № 640/4907/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши матеріали позовної заяви та додані до неї документи

товариства з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія

«Велес»

до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук Катерини

Леонідівни

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон»

про визнання неправомірною та скасування постанови про стягнення з боржника витрат

виконавчого провадження та визнання неправомірними дій, стягнення грошових

коштів

ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариство з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» (надалі - позивач), адреса: 01010, місто Київ, вулиця Суворова, будинок 4/6 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук Катерини Леонідівни (надалі - відповідач), адреса: 01033, місто Київ, вулиця Тарасівська, будинок 2, офіс 21, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон» (надалі - третя особа), адреса: 01042, місто Київ, вулиця П. Лумумби, будинок 4/6, корпус А, офіс 706, в якій позивач просить суд

- визнати неправомірною постанову від 20 серпня 2019 року приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. по виконавчому провадженню ВП №59659042 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 75000,00 грн та скасувати її;

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. по виконавчому провадженню ВП №59659042 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 75000,00 грн;

- стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Велес» грошові кошти в розмірі 75000,00 грн, що були незаконно стягнуті з товариства з обмеженою відповідальністю «Велес» по виконавчому провадженню ВП №59659042.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2020 року позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення виявлених судом недоліків шляхом подання до суду

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій зазначити підстави для його поновлення;

- надання належним чином оформленого ордеру відповідно до вимог Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Національної асоціації адвокатів України від 12 квітня 2019 року №41, у разі, якщо представник, який підписав позовну заяву, діє на підставі договору про надання професійної правничої допомоги.

25 березня 2020 року на адресу суду надійшла заява представника позивача разом з копією належним чином оформленого ордеру, позовною заявою та копіями документів.

Відповідно до заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою представник позивача просив поновити строк на звернення до суду з позовною заявою.

В обґрунтування поданої ним заяви представник позивача послався на обставини, що стосувались надіслання та отримання процесуальних документів та звернення до суду в межах іншої адміністративної справи №640/23889/19.

Суд зауважує, що вказані обставини безпосередньо не стосуються даної позовної заяви.

Більш того, суд наголошує на тому, що в своїй ухвалі від 05 березня 2020 року, судом була надана правова оцінка обставинам, на які посилався представник позивача, на підтвердження поважності причин пропуску строку, зокрема, щодо звернення до адміністративного суду з позовною заявою ще у листопаді 2019 року, повернення цієї позовної заяви ухвалою суду від 05 грудня 2019 року.

Більш того, у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду представник позивача посилається на те, що позивач постійно цікавився ходом розгляду адміністративної справи №640/23889/19, копія ухвали суду була направлена на адресу представника, а не позивача, тому, за твердженнями представника позивача, в ситуації, що склалась в більшій мірі винний суд, а не представник позивача.

З цього приводу суд наголошує на тому, що у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 294 Кодексу адміністративного судочинства України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Поняття «оскарження ухвали суду» само по собі передбачає незгоду з доводами, викладеними судом в ухвалі, яку сторона має намір оскаржити.

Більш того, положення пункту 6 частини 2 статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають, що в апеляційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.

Тобто, обставини, на які посилається представник позивача в заяві про поновлення строку для звернення до адміністративного суду у даній адміністративній справі, а саме, щодо незгоди з ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року, постановленій у справі №640/23889/19, є фактично обґрунтуванням вимог апеляційної скарги, яка з невідомих суду причин, позивачем не подавалась, а тому взагалі не може бути розцінено, як поважна причина пропуску строку, враховуючи відсутність апеляційного оскарження ухвали, з якою висловлює незгоду представник позивача.

В той же час, суд ще раз наголошує на тому, що позивачем та його представником не оскаржувалась ухвала суду від 05 грудня 2019 року у справі №640/23889/19, що, в свою чергу, дозволяє дійти висновку про те, що на момент отримання копії даної ухвали та ознайомлення з її змістом, як позивач, так і його представник погодились з висновками, викладеними у ній.

Посилання представника позивача щодо того, з метою не затягування судового процесу, було прийнято рішення додати оригінал довіреності та звернутись до суду повторно лише підтверджує факт того, позивач через свого представника реалізував свої процесуальні права на власний розсуд, що не суперечить положенням чинного законодавства.

Також, у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду представник позивача вказав й на те, що судом стверджувалось про наявність низки помилок представника позивача.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання щодо наявності поважних причин, з яких було пропущено строк звернення до адміністративного суду, суд керується нормами чинного законодавства та надає правову оцінку всім аргументам позивача та/або його представника в цій частині, що в свою чергу свідчить, що суд не надає оцінку «помилкам» представників позивача при розгляді питання щодо наявності підстав вважати обставини, з яких пропущено строк, поважними, а надає правову оцінку, доводам, викладеним на підтвердження відповідних обставин.

Більш того, чинним законодавством взагалі не передбачено такої процесуальної дії, як «встановлення помилок представників учасників справи».

Стосовно тверджень представника позивача на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду мотивуючи тим, що ухвала суду від 04 грудня 2019 року у справі №640/23889/19 направлена на адресу представника, а не на адресу позивача, а тому позивач не міг ніби-то вчасно звернутись до суду, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовими рішеннями є ухвали.

Частиною 7 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Тобто, направлення копії судового рішення представнику не є порушенням вимог законодавства, а, навпаки, врегульовано ним.

Стосовно повторного зауваження представника позивача щодо звернення до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом про оскарження дій приватного виконавця, оскільки всі скарги на дії виконавця розглядались судом, який розглядав справу та прийняв рішення, а отже Господарським судом міста Києва, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Суд звертає особливу увагу на те, що Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1402-VIIIнабрав чинності 14 жовтня 2016 року, до частини 2 статті 74 цього Закону, починаючи з дати набрання чинності Законом не вносились будь-які зміни або доповнення, тобто, норма, яка передбачає звернення особи саме до адміністративного суду з позовом про оскарження постанов приватного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження діє та застосовується до правовідносин більше ніж 3,6 роки.

Більш того, з метою усунення неоднакового застосування вказаної вище норми, Великою Палатою Верховного Суду неодноразово ухвалювались постанови, в яких Велика Палата Верховного Суду, надаючи правову оцінку з цього питання, підкреслювала, що спори, які виникають з приводу оскарження у тому числі постанов приватного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства ( постанови від 06 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-ц та № 921/16/14-г/15, постанова від 13 червня 2018 року у справі № 307/1451/15-ц, постанова від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 та від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 тощо).

Тобто, у разі правової невизначеності особи щодо юрисдикції спорів, які виникають з приводу оскарження у тому числі постанов приватного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження, Великою Палатою Верховного Суду майже півтора роки тому (станом на день звернення до адміністративного суду з даною позовною заявою) була викладена правова позиція щодо розгляду таких спорів в порядку адміністративного судочинства.

Відтак, у позивача та його представника були відсутні перешкоди для того, щоб ознайомитись з вищевказаною судовою практикою з цього приводу та звернутись у встановлений строк до відповідного суду.

Наведені обставини спростовують твердження представника позивача, зазначені останнім, як поважність причин пропуску строків для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Згідно з частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відтак, беручи до уваги вказані норми, суд зазначає, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного суд ще раз наголошує, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, або направлення адвокатом запитів до відповідних органів з метою виконання укладеного між позивачем та адвокатом договору про надання правової допомоги не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Так, суд вважає за необхідне звернути особливу увагу, що про порушення свого права позивач стверджує, що дізнався 25 жовтня 2019 року, обґрунтовуючи поважність пропуску строку для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, представник позивача посилається виключно на незгоду з ухвалою суду від 04 грудня 2019 року у адміністративній справі № 640/23889/149 та на те, що спочатку позовна заява була подана до Господарського суду міста Києва.

При цьому, суд звертає на те, що позивач та представник були обізнані про скорочений, десятиденний строк, оскарження в цій категорії справ.

Враховуючи те, що вказані представником позивача обставини не є обставинами, які є об`єктивно непереборними та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, суд визнає неповажними вказані підстави, на які посилається представник позивача в обґрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду з відповідною позовною заявою.

У відповідності до частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що строки звернення до адміністративного суду є аналогом інституту позовної давності, який належить до галузей матеріального приватного права. Під строком звернення до адміністративного суду з позовною заявою слід розуміти проміжок часу після виникнення спору у публічно - правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою про захист своїх прав, свобод чи інтересів, а дотримання такого строку звернення є однією з умов для реалізації права на звернення до суду. Після закінчення цього строку особа не втрачає права звернутися з адміністративним позовом, при цьому, законодавцем врегульовано питання щодо необхідності зазначення поважних підстав для поновлення такого строку.

Між тим, суд звертає увагу, що при визначенні наслідків пропущення строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою застосовуються правила частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України та не можуть застосовуватись правила статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, якими врегульовано питання поновлення, продовження або відмови в такому поновленні чи продовженні процесуального строку саме щодо вчинення окремої процесуальної дії.

Фактично представник позивача, поважними причинами пропуску десятиденного строку звернення до суду, який за твердження позивача розпочався з 25.10.2019 (оскаржується постанова приватного виконавця від 20.08.2019), обґрунтовуючи факт звернення з цією позовною заявою лише 28.02.2020, тобто більше ніж через 124 дні з дати, коли за твердженням позивача він дізнався про порушені права, замість 10 днів, вказує на те, що ухвала за іншим позовом була отримана засобами поштового зв`язку на адресу представника позивача, а не позивача, а також попереднє звернення за оскарженням до відповідного господарського суду.

Не вказує представник позивача причини, які перешкоджали йому отримати поштову кореспонденцію в інтересах довірителя, яка була направлена 24.12.2019 та які саме об`єктивні або непереборні обставини призвели до того, що дана кореспонденція була отримана ним лише 26.02.2020. А в разі незгоди зі змістом ухвали суду, яка направлялась в іншій справі, що не повідомлялось також, що саме стало перешкодою для її апеляційного оскарження.

Аналізуючи викладені вище обставини та надані докази у їх сукупності, враховуючи те, що підстави, з яких пропущено десятиденний строк звернення до суду визнані судом неповажними, а сам пропуск строку є суттєвим, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес».

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 122, 123, пунктом 9 частини 4 статті 169, 241 - 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення товариством з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» до адміністративного суду з позовною заявою.

2. Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» повернути.

3. Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

4. Копію ухвали разом з позовною заявою і доданими до неї документами надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова