Справа № 360/964/20
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

30 березня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/964/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Станично Луганському районі Луганської області про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

04 березня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов позовом ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до управління Пенсійного фонду України в Станично Луганському районі Луганської області (далі відповідач, УПФУ в Станично Луганському районі), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення УПФУ в Станично Луганському районі від 25.10.2019 № 8545/03-20 про відмову в призначенні пенсії згідно статей 26-28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати УПФУ в Станично Луганському районі зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 09.01.1989 по 02.09.1993 в 1-му відділенні профдезінфекції гордезстанції;

- зобов`язати УПФУ в Станично Луганському районі призначити ОСОБА_1 пенсію з дати звернення за призначенням пенсії за віком.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачка за час трудової діяльності набула право на призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є внутрішньо переміщеною особою.

18.10.2019 після досягнення пенсійного віку та необхідного страхового стажу звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, і 25.10.2019 відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, оскільки період роботи з 09.01.1989 по 03.09.1993 в міській дезінфекційній станції зарахувати до загального стажу неможливості у зв`язку з тим, що у запису у трудовій книжці в наказі про прийняття на роботу немає дати, а на звільненні дата та наказ дописані ручкою іншого кольору, що порушує п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Також у рішенні зазначено, що згідно наданих документів ОСОБА_1 має загальний стаж 12 років 9 місяців 27 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону.

Позивачка вважає вказане рішення протиправним, оскільки трудова книжка містить всі записи про періоди роботи, а відповідно до пункту 4 постанови КМУ від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Тобто усі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. При цьому самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на особисті права позивача.

Позивачка зверталася до Державного архіву Луганської області щодо підтвердження трудового стажу та заробітної плати, який направив запит до Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації. Позивач отримав відповідь від 27.01.2020 № 02/А-30, що всі документи видані до 2014 року залишились на території, тимчасово неконтрольованою українською владою.

У архівній довідці, наданій за місцем роботи на тимчасово неконтрольованій території, підтверджується факт роботи ОСОБА_1 в 1-му відділенні профдезінфекції гордезстанції. Також зазначені факти можуть підтвердити пояснення свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

На підставі викладеного позивачка просила суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 05.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, відстрочено сплату судового збору, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1-2).

30.03.2020 за вх. № 12583/2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 37), в якому останній заперечував проти позовних вимог з огляду на таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась за призначенням пенсії за віком 18.10.2019, надала документи: заяву від 18.10.2019, трудову книжку НОМЕР_1 від 02.08.1976; паспорт НОМЕР_2 , картку платника податків, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, свідоцтво про народження дитини, атестат, свідоцтво про укладення шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058 жінки, які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 56 років 6 місяців за наявності страхового стажу не менше 15 років. Період роботи з 09.01.1989 по 03.09.1993 в міській дезінфекційній станції зарахувати до загального стажу неможливо у зв`язку з тим, що у записі в трудовій книжці в наказі на прийняття немає дати, а на звільненні дата та наказ дописані ручкою іншого кольору, що порушує пункт 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 № 110. Згідно наданих документів ОСОБА_1 має загальний стаж 12 років 9 місяців 27 днів, чого не достатньо для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону. Тому, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу в призначенні пенсії ОСОБА_1 було відмовлено.

На підставі вищевикладеного, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , є внутрішньо переміщеною особою, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорту громадянина України (арк. спр. 5-7), картки платника податків (арк. спр. 8), довідки від 22.12.2015 № 905-4529 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 9).

18.10.2019 позивачка звернулась до УПФУ в Станично Луганському районі із заявою про призначення пенсії за віком, зареєстрованою за № 1957 (арк.спр. 39 зв.), до якої додано диплом (свідоцтво, атестат) № 5564, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20.06.2019 № 905-4529, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру від 24.06.2014, заяву про призначення пенсії № 1957 від 18.10.2019, паспорт НОМЕР_2 , свідоцтво про народження дитини НОМЕР_4 , свідоцтво про шлюб НОМЕР_5 , трудову книжку НОМЕР_1 , про що свідчить розписка повідомлення (арк.спр. 40).

Відповідно до протоколу від 25.10.2019 № 35 ОСОБА_1 не має права на пенсію, тривалість стажу 12 років 09 місяців 27 днів; до загального страхового стажу зараховано періоди з 01.09.1975 по 01.07.1976 (навчання) 0 років 10 місяців 1 день; з 02.08.1976 по 18.10.1977 1 рік 2 місяці 17 днів; з 23.11.1977 по 18.04.1978 0 років 4 місяці 26 днів; з 03.05.1978 по 27.03.1981 2 роки 10 місяців 25 днів; з 28.03.1981 по 15.03.1983 (догляд за дитиною до 3 років) 1 рік 11 місяців 18 днів; з 25.03.1983 по 19.11.1986 3 роки 8 місяців 4 дні; з 03.02.1997 по 29.11.1998 -1 рік 9 місяців 26 днів (арк.спр. 38 зв.-39).

Рішенням УПФУ в Станично Луганському районі від 25.10.2019 № 8545/03-20 про відмову в призначенні пенсії згідно ст. 26-28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Рішення обґрунтовано тим, що відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058 жінки, які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 56 років 6 місяців за наявності страхового стажу не менше 15 років. Період роботи з 09.01.1989 по 03.09.1993 в міській дезінфекційній станції зарахувати до загального стажу неможливо у звязку з тим, що у записі в трудовій книжці в наказі на прийняття немає дати, а на звільненні дата та наказ дописані ручкою іншого кольору, що порушує пункт 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 № 110. Згідно наданих документів ОСОБА_1 має загальний стаж 12 років 9 місяців 27 днів, чого не достатньо для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону (арк.спр. 12).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових та соціальних пенсій.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом

Відповідно до статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до положень частини першої статті 26 Закону № 1058-IV Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року.

Згідно із паспортом громадянина України НОМЕР_2 , виданим 23.07.1999 Ленінським РВ УМВС України в Луганській області, дата народження ОСОБА_1 18.12.1957, тобто станом на 18.10.2019 (дата звернення з заявою про призначення пенсії) їй виповнилося їй вже виповнилося 60 років.

Щодо наявності необхідного стажу тривалістю 15 років, відповідачем обчислено страховий стаж у 12 років 9 місяців 27 днів, та не зараховано період роботи з 09.01.1989 по 03.09.1993 (більше 4 років).

Надаючи оцінку доводам відповідача про неможливість зарахування до загального стажу роботи ОСОБА_1 періоду роботи з 09.01.1989 по 03.09.1993 на підставі даних трудової книжки, оскільки у запису у трудовій книжці в наказі на прийняття немає дати, а на звільненні дата та наказ дописані ручкою іншого кольору, що порушує п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 № 110, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 № 110 (далі Інструкція № 58) встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637) визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Трудова книжка НОМЕР_1 , видана на ім`я ОСОБА_4 02.08.1976, містить такі записи щодо спірного періоду роботи:

Міська дезінфекційна станція:

15 від 09.01.1989 прийнята на роботу на посаду дезінфектора в 1-е відділення профдезінфекції міськдезстанції, наказ № 1;

16 від 03.09.1993 звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до заяви, наказ від 02.09.1993 № 96.

Суд зауважує, що в даному випадку записи у трудовій книжці виконані акуратно, без дефектів, містять печатки та підписи посадових осіб, при цьому виконання деяких записів у трудовій книжці чорнилами різного кольору та не зазначення дати наказу не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення, тому спірний період має бути зарахований позивачеві до загального страхового стажу.

Такий правовий висновок в повній мірі узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, згідно із яким відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в позивача наявна довідка від 25.06.2019 № 01/330, видана державною установою «Луганська міська дезінфекційна станція» Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки, відомості в якій щодо стажу роботи позивачки з 09.01.1989 по 02.09.1993 узгоджуються з відомостями у трудовій книжці.

Згідно із статтею 14 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 05.06.2014) у районі проведення АТО можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р м. Луганськ належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Закон України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 № 2268-VIII (далі - Закон № 2268-VIII) має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Також суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Позивачкою вживалися заходи щодо отримання належної довідки, проте Департаментом охорони здоров`я ЛОДА-ЛОВЦА надано, зокрема, відповідь від 27.01.2020 № 02/А-30, згідно із якою державну установу «Луганський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» у 2014 році було переміщено на територію області, що контролюється українською владою до м. Сєвєродонецька. Всі документи, видані до 2014, залишились на території, тимчасово неконтрольованій українською владою (арк.спр. 16).

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з тимчасовою окупацією певних територій Луганської області, інформація, викладена у довідці, є належним доказом на підтвердження періоду роботи ОСОБА_1 , який має бути зарахований до загального страхового стажу.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.10.2018 у справі № 235/2357/17.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За умови зарахування спірного періоду роботи до загального страхового стажу ОСОБА_1 , її страховий стаж становитиме понад 15 років, що відповідає умовам, визначеним статтею 26 Закону № 1058.

Відповідно до частини другої статті 44 Закону № 1058 заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки пенсійного віку позивачка досягла 18.12.2017, а з заявою про призначення пенсії звернулася 18.10.2019, пенсія позивачці має бути призначена з дати звернення за пенсією.

З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою суду від 05.03.2020 позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по суті.

Оскільки позовні вимоги належать до задоволення, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 5, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до управління Пенсійного фонду України в Станично Луганському районі Луганської області (, місцезнаходження: 93600, Луганська обл., смт. Станиця Луганська, вул. 1 травня, 20) про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Станично Луганському районі Луганської області від 25 жовтня 2019 року № 8545/03-20 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії згідно статей 26-28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Станично Луганському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі заяви від 18 жовтня 2019 року, зареєстрованої за № 1957, зарахувавши до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 09 січня 1989 року по 02 вересня 1993 року згідно даних трудової книжки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в Станично Луганському районі Луганської області судовий збір у сумі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 коп.) на користь Державного бюджету України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Суддя А.Г. Секірська