Справа № 160/1312/20
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Справа № 160/1312/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Дніпропетровській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
03.02.2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні пенсії, відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України №51-ІV від 04.07.1992 року «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції чинною станом на 31 жовтня 2004 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України №51-ІV від 04.07.1992 року «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції чинною станом на 31 жовтня 2004 року починаючи з 09 грудня 2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 04.03.2020 року, відповідно до ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31.10.2004 року йому виповнилось 45 років, на цей час його загальний трудовий стаж складав 27 років 10 місяців 05 днів, із них служба в органах внутрішніх справ 17 років 04 місяці 26 днів, отже, з цього часу він отримав право на призначення пенсії як працівнику МВС України. Проте, коли 09.12.2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», отримав відмову в задоволенні заяви та призначенні пенсії з цих підстав. Таким чином, позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення.
29.08.2019 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент звільнення позивач не досяг 45-річного віку та не мав загального страхового стажу 25 років, отже, право на призначення пенсії відповідно до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в нього відсутнє. Крім того, згідно із ч. 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №3-1, заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України. При цьому, із заявою про призначення пенсії позивач звернувся безпосередньо до головного управління, а не через орган звідки його було звільнено зі служби, що є порушенням вказаного порядку. Отже, у пенсійного органу були відсутні підстави для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ. Таким чином, дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.
Також, у відзиві на позов відповідачем заявлено клопотання про залучення до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області, оскільки рішення у даній справі може вплинути на її права та обов`язки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2020 року клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задоволено, залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Ліквідаційну комісію ГУ МВС України в Дніпропетровській області, у зв`язку з чим розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справи матеріалами відкладено на 31.03.2020 року.
Цією ж ухвалою третій особі було надано строк для подання пояснень - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про залучення третьої особи.
Проте, третя особа будучи належним чином повідомленою судом про дату розгляду справи, правом на подання письмових пояснень не скористалась.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01.10.1981 року по 21.01.1997 року, проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією довідки Головного управління МВС України в Дніпропетровській області.
Відповідно до наказом №4 о/с від 14.01.1997 року ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника відділу начальника кримінальної поліції лінійного відділу в аеропорту Дніпропетровськ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України за ст. 65 «б» (через хворобу) з 21.01.1997 року.
09.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Листом від 21.01.2020 року №9120/Н-09 пенсійний орган повідомив ОСОБА_1 про відсутність у нього права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262, оскільки на момент звільнення останній не досягнув 45-річного віку та не мав загального страхового стажу 25 років.
Отже, спір між сторонами виник з підстав фактичної відмови пенсійних органів України у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі - Закон №2262).
Відповідно до п. б ст. 1-2 Закону №2262 визначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Статтею 48 Закону №2262 визначено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки.
Так, п. 1 Порядку № 3-1 визначено, що заяви про призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в областях через уповноважені структурні підрозділи Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи). Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.
Пунктом 7 Порядку №3-1 передбачено, що для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подаються такі документи, а саме:
- заява про призначення пенсії (додаток 1);
- грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення, і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби;
- військово-медичні документи про стан здоров`я звільненої особи (за винятком осіб, які не проходили військово-лікарську комісію);
- документи про страховий стаж (при призначенні пенсії згідно з пунктом «б» ст. 12 Закону (2262-12);
- довідка МСЕК про визнання особи інвалідом;
- копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті);
- довідка ВАТ «Ощадбанк» або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ «Ощадбанк»;
Відповідно до п.12 Порядку №3-1, уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.
Під час розгляду справи судом встановлено, що станом на момент звільнення позивача зі служби (21.01.1997 року) редакція п. б ч. 1 ст. 12 Закону №2262 передбачала наявність, зокрема, у начальницького складу податкової міліції права на призначення пенсії за вислугу років, які на день звільнення досягли 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, податковій міліції.
На момент досягнення позивачем 45-річного віку (31.10.2004 року) редакція п. б ч. 1 ст. 12 Закону №2262 передбачала наявність, зокрема, у начальницького складу податкової міліції права на призначення пенсії за вислугу років, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, податковій міліції.
Крім того, на час звернення позивача до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років редакція вказаної норми передбачала наявність, зокрема, у начальницького складу податкової міліції права на призначення пенсії за вислугу років, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, податковій міліції.
З аналізу вказаних вище норм вбачається, що як на момент звільнення позивача зі служби, так і на момент досягнення позивачем 45-річного віку, так і на момент звернення позивача із заявою до відповідача щодо призначення йому пенсії за вислугу років, п. б ч. 1 ст. 12 Закону №2262 встановлено три критерії, які у сукупності дають особі право на призначення такої пенсії, а саме:
- досягнення на день звільнення зі служби 45-річного віку;
- наявність 25 років і більше страхового стажу;
- наявність 12 календарних років і 6 місяців військової служби, служба в органах внутрішніх справ або податковій міліції.
При цьому, заяви про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262 подаються до головних управлінь Пенсійного фонду України в областях через уповноважені структурні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, які у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформлюють всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії, ознайомлюють з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляють до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач наказом №4 о/с від 14.01.1997 року УМВС України в Дніпропетровській області був звільнений з посади заступника начальника відділу начальника кримінальної поліції лінійного відділу в аеропорту Дніпропетровськ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України за ст. 65 «б» (через хворобу) з 21.01.1997 року, що підтверджується копією послужного списку та довідкою Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 15.03.2019 року №18/18-Н-6.
Також, судом встановлено, що позивача було звільнено зі служби у 37-річному віці, а саме - 21.01.1997 року та загальний трудовий стаж останнього складав менше 25 років.
Отже, на день звільнення позивача зі служби, останній не досяг 45-річного віку та не мав 25-річного загального трудового стажу, про що також зазначалось ним у позовній заяві.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, передбаченої за п. б ст. 12 Закону №2262 ні на момент звільнення зі служби з міліції - 21.01.1999 року, ні на момент досягнення 45-річного віку, ні на момент звернення із заявою до пенсійного фонду - 09.12.2019 року, виходячи із того, що як на момент звільнення позивача зі служби, так і на момент досягнення 45-річного віку, а також і на момент звернення до пенсійного фонду за призначенням пенсії редакції п. б ст. 12 Закону №2262 визначали всі наведені вище три критерії, які необхідні для призначення пенсії за вислугу років, які у даному випадку позивачем не дотримані, що не дає останньому права на призначення такої пенсії за вислугу років на підставі п. б ст. 12 Закону №2262.
Крім того, суд звертає увагу, що у даному випадку позивачем також не було дотримано і порядок звернення із відповідною заявою, оскільки з такою заявою останній повинен був звертатись через уповноважені структурні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України.
Щодо посилань позивача на Закон України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №51-ІV від 04.07.1992 року, суд зазначає, що зазначена норма діяла до 29.04.2006 року до набрання чинності Законом України №3591-IV від 04.04.2006 року «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», якою ст. 12 викладена в новій редакції та в подальшому втратила чинність.
На час звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, вже діяла редакція Закону №2262, якою були встановлені умови щодо призначення пенсії за вислугу років, а саме: досягнення на час звільнення 45 років та наявність загального стажу не менше 25 років.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Так, позивачем не були надані суду достатні докази, на підтвердження безпідставної, всупереч чинному законодавству відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. б ст. 12 Закону №2262.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ходу судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії відповідно до п. б ст. 12 Закону №2262, відповідач діяв відповідно до Конституції України та чинного законодавства України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець