Справа № 620/517/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/517/20 Суддя першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Кузьмишиної О.М. та Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Войтеха В.Ф. від 28 лютого 2019 року про накладення штрафу у сумі 28979 грн 00 коп. у межах виконавчого провадження ВП № 42811760.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що зміни до Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлені нові наслідки виникнення заборгованості зі сплати аліментів, можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли до набрання чинності цим законом. Також позивач просив врахувати правову позицію, викладену в ухвалах Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 620/655/19, від 01 серпня 2019 року у справі № 440/1253/19, від 02 вересня 2019 року у справі № 520/3935/19, від 17 грудня 2019 року у справі № 500/2025/19.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи до суду не надходив.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з огляду на запровадження карантину на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19». Також представник позивача зазначив, що підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі.

Інші учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року - без змін, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Судом встановлено та учасниками справи не заперечується, що на виконанні у Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист № 2/750/328/14 від 27 лютого 2014 року, що виданий Деснянським районним судом м. Чернігова, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2013 року до досягнення дитиною повноліття.

Виконавче провадження ВП №42811760 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа було відкрите 01 квітня 2014 року.

Від стягувача 12 вересня 2018 року надійшла заява про накладення арешту на все майно боржника, заміну стягувача з ОСОБА_3 на ОСОБА_5 , а також, у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, про винесення постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів.

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Войтеха В.Ф. від 28 лютого 2019 року на ОСОБА_1 було накладено штраф у сумі 28979 грн 00 коп. відповідно до ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» не має зворотної дії в часі.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 31 липня 2019 року дорівнює 61888 грн 52 коп., а її розмір перевищує суму відповідних платежів за три роки. Суд першої інстанції також зазначив, що при вирішенні справи слід керуватися положеннями Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме - часу прийняття оскаржуваної постанови.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Предметом оскарження у справі за позовом ОСОБА_1 є постанова про накладення штрафу, яка винесена відповідно до ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із наявності заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 57958 грн 52 коп.

У відповідності до абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Між учасниками справи відсутній спір щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 57958 грн 52 коп. Також позивач не заперечує, що сукупний розмір заборгованості перевищує суму аліментів за три роки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася за періоди, що передували внесенню змін до Закону України «Про виконавче провадження» та запровадженню відповідних штрафів.

Суд першої інстанції встановив, що заборгованість позивача зі сплати аліментів станом на 31 січня 2015 року ставив - 6450 грн 26 коп., на 31 грудня 2015 року - 10032 грн 52 коп., на 31 грудня 2016 року - 20553 грн 52 коп., на 31 грудня 2017 року - 34474 грн 52 коп., на 31 грудня 2018 року - 53956 грн 52 коп., на 31 липня 2019 року - 61888 грн 52 грн.

Положення ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» були доповнені новою частиною чотирнадцять Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набув чинності з 28 серпня 2018 року.

Відтак, доводи позивача про те, що заборгованість зі сплати аліментів у розмірі, що зумовила застосування до нього штрафу, утворилася до набрання чинності ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» - знайшли своє підтвердження.

Вирішуючи питання про можливість застосування за вказаних обставин штрафу до ОСОБА_1 в розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Як раніше зазначалося, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» були внесені зміни до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом, зокрема, доповнення новою частиною чотирнадцятою, яка передбачає, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» були також внесені зміни до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають, що строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Отже, строк обчислення заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів для вирішення питання про можливість накладення штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», обчислюється з дня пред`явлення виконавчого листа № 2/750/328/14 від 27 лютого 2014 року до примусового виконання, що прямо передбачено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання».

Колегія суддів також враховує, що положення абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за три роки.

Тобто, зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до позивача. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови від 28 лютого 2019 року про накладення штрафу та її розмір, який впливає на визначення суми штрафу.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими доводи суду першої інстанції про те, що внесені до Закону України «Про виконавче провадження» зміни мали на меті посилення захисту прав дітей шляхом встановлення дієвого механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення в подальшому порушників від відбування призначеного стягнення за несплату аліментів. Натомість неможливість застосування ч. 14 ст. 71 вказаного Закону до заборгованості, що виникла до 28 серпня 2018 року, нівелювала б зміни до законодавства щодо посилення захисту прав дитини.

Суд першої інстанції врахував тривалу несплату позивачем аліментів на утримання своєї дитини та обґрунтовано визнав накладення штрафу, який стягується для утримання дитини, справедливим та таким, що відповідним міжнародним принципам захисту прав дитини.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне і обгнутоване рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 просив суд врахувати висновки Верховного Суду, що викладені в ухвалах від 22 липня 2019 року у справі № 620/655/19, від 01 серпня 2019 року у справі № 440/1253/19, від 02 вересня 2019 року у справі № 520/3935/19, від 17 грудня 2019 року у справі № 500/2025/19.

У відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначена норма права встановлює обов`язок враховувати висновки щодо застосування норм права, які викладені саме в постановах Верховного Суду. Натомість позивач в апеляційній скарзі посилається саме на судові рішення, викладені у формі ухвали.

Крім того, в ухвалах Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 620/655/19, від 01 серпня 2019 року у справі № 440/1253/19, від 02 вересня 2019 року у справі № 520/3935/19, від 17 грудня 2019 року у справі № 500/2025/19 відсутні висновки щодо застосування ст.ст. 11, 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, зазначені ухвали дійсно були винесені за результатами розгляду касаційних скарг у справах, де предметом позову були постанови про накладення штрафу на боржника, який має заборгованість зі сплати аліментів.

Разом з тим підставою для відмови у відкритті касаційного провадження було те, що відповідно до ч. 3 ст. 333 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду судових рішень у справах, визначених ст. 287 КАС України, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, Верховний Суд виходив із того, що аналіз ухвалених у цій справі судових рішень за встановлених обставин справи і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку про те, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовної практики в такій категорії адміністративних справ.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 28 лютого 2020 року, та не можуть бути підставами для його скасування.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року - без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 242, 268, 272, 287, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді О.М. Кузьмишина

В.П. Мельничук