Справа № 280/4874/19
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2020 року м. Дніпросправа № 280/4874/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2019 р. (суддя Батрак І.В.) в справі № 280/4874/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ) про визнання протиправними дій щодо встановлення обмеження пенсії максимальним розміром 15640 грн., починаючи з 28.08.2019 р., зобов`язання встановити та виплачувати пенсію в розмірі 20825,83 грн. станом на 01.07.2019 р. без обмеження максимального розміру15640 грн., починаючи з дати звернення - 28.08.2019 р., доплатити невиплачену різницю.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2019 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апелянта повторюють підстави позову. Позивач, зокрема, зазначає, що оскільки пенсія йому призначена у 1992 році, а Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, то обмеження пенсії максимальним розміром до пенсії позивача не застосовується. Крім того, оскільки він має статус ветерана війни - інваліда війни, вважає, що він є військовослужбовцем, а у рішенні Конституційний Суд України від 20.12.2016 р. № 0-рп/2016 дійшов висновку про недопустимість обмеження максимального розміру пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У відзиві на апеляційну скарга відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач віднесений до категорії 1 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році), перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Запорізькій області як отримувач з 14 січня 1991року пенсії по інвалідності (ІІІ група інвалідності) відповідно до ст. 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (протокол №110 від 22.04.1992), а з 01 січня 2004 року і по теперішній час отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, яку обчислено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який також є інвалідом ІІ групи (розпорядження №14141 від 09.11.2004).

З 01 липня 2019 року проведено перерахунок пенсії позивача відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при якому йому обмежено пенсію максимальним розміром десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (15640,00 грн.).

28 серпня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив встановити та виплачувати пенсію в розмірі 20825,83 грн. станом на 01.07.2019, без обмеження її максимальним розміром 15640,00 грн., починаючи з дати звернення, а саме з 28.08.2019, та доплатити не виплачену різницю.

Листом від 18.09.2019 № 2107/0-9 ГУ ПФУ в Запорізькій області повідомлено позивача, що він отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, обчислену із заробітної плати 24664,36 грн. (середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислена як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки 4404,35 грн., 5,60000 індивідуальний коефіцієнт заробітку), визначеної за період роботи з 01.06.1986 по 30.06.1986 на підставі довідки про заробітну плату, з урахуванням страхового стажу 62 років 3 місяці 11 днів, у тому числі за Списком №1 - 13 років (коефіцієнт страхового стажу 0,62250). Вказано, що Законом України від 23.11.2018 №2629-VІІІ «Про Державний бюджет на 2019 рік» встановлено, що з 01.07.2019 розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, підвищено до 1564,00 грн., відповідно максимальний розмір пенсії з 01.07.2019 становить 15640,00 грн., а тому розмір пенсії позивача, визначений у максимальному розмірі, складає 15640,00 грн., як передбачено ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії такої категорії пенсіонерів як позивач неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому підлягають застосуванню на всій території України, відповідно, застосовуючи щодо пенсії позивача такі положення законодавства, суб`єкт владних повноважень діяв правомірно.

Суд визнає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, є інвалідом 2 групи, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області.

З 14.01.1991 р. позивач отримував пенсію по інвалідності 3 групи відповідно до ст. 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (протокол №110 від 22.04.1992 р.), а з 01.01.2004 р. і по теперішній час отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, яку обчислено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який також є інвалідом ІІ групи (розпорядження №14141 від 09.11.2004 р.).

З 01.07.2019 р. проведено перерахунок пенсії позивача відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», внаслідок перерахунку позивачу обмежено пенсію максимальним розміром десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, в сумі 15640,00 грн.

28.08.2019 р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив встановити та виплачувати пенсію в розмірі 20825,83 грн. станом на 01.07.2019 р., без обмеження її максимальним розміром 15640,00 грн., починаючи з дати звернення, а саме з 28.08.2019 р., та доплатити не виплачену різницю.

Листом від 18.09.2019 № 2107/0-9 ГУ ПФУ повідомлено позивача про правомірність обмеження максимального розміру пенсії позивача.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ (далі - Закон № 1058-VI), відповідно до частини 3 статті 27 якого максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 р. № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Стаття 2 втратила чинність в частині поширення її дії на Закон України «Про судоустрій і статус суддів» як така, що є неконституційною, на підставі рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Пунктом 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону визначено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом (тобто до 01 жовтня 2011 року).

Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.

Тобто, пільга щодо виплати пенсії без обмеження максимальним розміром надавалась лише до того часу, поки розмір пенсії, що виплачується, буде відповідати максимальному розміру пенсії.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього Суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 червня 2014 року у справі за заявою Великода проти України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Вирішення питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів віднесено до компетенції Конституційного Суду України (статті 147 Конституції України).

Таким чином, оскільки норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії такої категорії пенсіонерів як позивач неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому мають застосовуватися, відповідно, є правильним висновок суду першої інстанції про правомірність дій відповідача при обмеженні максимального розміру пенсії позивача на рівні десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Відтак, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність дій відповідача та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта стосовно того, що оскільки він має статус ветерана війни - інваліда війни, вважає, що він є військовослужбовцем, а у рішенні Конституційний Суд України від 20.12.2016 р. № 0-рп/2016 дійшов висновку про недопустимість обмеження максимального розміру пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд визнає необґрунтованими.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 визнано неконституційними окремі положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Оскільки позивачу не призначалась і не виплачувалась пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тому на питання пенсійного забезпечення позивача рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 не поширюється.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2019 р. в справі № 280/4874/19 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2019 р. в справі № 280/4874/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 30.03.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 30.03.2020 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко