Справа № 360/1653/19
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 березня 2020 року

Київ

справа №360/1653/19

адміністративне провадження №К/9901/7067/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Калашнікової О.В.,

суддів: Білак М.В., Губської О.А.,

перевіривши касаційну скаргу Луганської обласної державної адміністрації

на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року

та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року

у справі № 360/1653/19

за позовом ОСОБА_1

до Луганської обласної державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Луганської обласної державної адміністрації (надалі -відповідач, скаржник) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року, предметом спору у якій є :

- визнання противоправним та скасування наказу керівника апарату Луганської обласної державної адміністрації від 11 березня 2019 року № 24-к про звільнення ОСОБА_1 (надалі- позивач, ОСОБА_1 );

- поновлення позивача па посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції апарату Луганської обласної державної адміністрації з 14 березня 2019 року;

- стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 березня 2019 року по 19 вересня 2019 року в сумі 173 грн 11 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ керівника апарату Луганської обласної державної адміністрації від 11 березня 2019 року № 24-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено позивача на посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції апарату Луганської обласної державної адміністрації з 14 березня 2019 року.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 березня 2019 року по 18 жовтня 2019 року у розмірі гривні 27 копійок з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції апарату Луганської обласної державної адміністрації.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року. Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме застосування положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», частини третьої статті 38 КЗпП України у відносинах, пов`язаних із звільненням державних службовців у зв`язку із скороченням штату, що відповідає пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, також підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того з того, що відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про звільнення та прийняття відповідачем оскарженого наказу) процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю; звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Частиною 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачала вичерпний перелік підстав для припинення державної служби, в тому числі: 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з вимогами пункту 1) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про звільнення та прийняття відповідачем оскарженого наказу) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на підставі розпоряджень голови облдержадміністрації від 10 грудня 2018 року № 997 та від 28 грудня 2018 № 1060, зміни в структурі Луганської обласної державної адміністрації відбулися без скорочення граничної чисельності (залишились 122 штатні одиниці), із скороченням 12 штатних посад, в тому числі посади позивача.

Стаття 49-2 КЗпП України передбачає порядок вивільнення працівників у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників (п.1ч.1, ч.4 ст.40 КЗпП України). Згідно з вимогами цієї статті: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством; одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суди попередніх інстанцій проаналізувавши вище зазначене прийшли до висновку, що на роботодавця покладається обов`язок щодо працевлаштування робітників працівника у зв`язку із скороченням посади.

Проте, як встановлено судами, відповідачем не виконано вимоги частини 3 статті 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу в попередженні про звільнення від 14 грудня 2018 року запропоновано роботу на посаді, яка мала бути скорочена разом з посадою позивача, і протягом наступних двох місяців жодних посад запропоновано не було, чим порушені права позивача на продовження служби в цьому органі.

У зв`язку з чим суди прийшли до висновку, що відповідачем не виконано вимоги законодавства.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суд звертає увагу на те, що в постановах Верховного Суду неодноразово викладалися висновки у справах з подібними правовідносинами.

Зокрема у справі № 820/2308/17 суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що на роботодавця покладається обов`язок щодо працевлаштування працівника у зв`язку із скороченням штату. Проте, роботодавцем не виконано обов`язок по працевлаштуванню працівника у зв`язку із припинення державної служби за ініціативою суб`єкта.

Оскільки, відповідачем не було запропоновано позивачу наявні вакантні посади, таким чином, відповідачем при звільненні позивача порушено вимоги, передбачені пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", 49-2 КЗпП України, щодо звільнення позивача виключно за умови неможливості пропозиції іншої рівноцінної посади або іншої роботи.

Аналізуючи рішення суду апеляційної інстанції, Суд дійшов до висновку, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі №360/1653/19 відповідно до висновку Верховного Суду викладеного у постанові щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо питання застосування частини третьої статті 38 КЗпП України у відносинах, пов`язаних із звільненням державних службовців у зв`язку із скороченням штату суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати противоправним та скасувати наказ керівника апарату Луганської обласної державної адміністрації від 11 березня 2019 року № 24-к про звільнення позивача ;

- поновити позивача па посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції апарату Луганської обласної державної адміністрації з 14 березня 2019 року;

- стягнути з Луганської обласної державної адміністрації на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 березня 2019 року по 19 вересня 2019 року в сумі 173 839 грн 11 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Позивач, звертаючись до суду не просив змінити підстави звільнення, а просив скасувати саме наказ про звільнення та поновити його на попередній посаді. Тобто ключовим питанням для вирішення цієї справи є саме дотримання відповідачем порядку звільнення позивача передбаченого статтею 87 Закону України «Про державну службу», що включає в себе обов`язок працевлаштування працівника, саме наявність висновку щодо застосування цієї норми є основним.

Отже, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду в частині неправомірності дій відповідача щодо працевлаштування працівника, постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку відсутня, а тому Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Луганської обласної державної адміністрації на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 360/1653/19 за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

……………………….

……………………….

……………………….

О.В. Калашнікова

М.В. Білак

О.А. Губська,

Судді Верховного Суду