Справа № 806/1959/16
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/1959/16

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Попова О.Г.

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

30 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Мацького Є.М. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до суб`єкта владних повноважень-співробітника поліції ГУ НП в Житомирській області Беспалка Максима Миколайовича, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Головне управління Національної поліції в Житомирській області, про визнання дій неправомірними та зобов`язання надати інформацію,

В С Т А Н О В И В :

у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до суб`єкта владних повноважень-співробітника поліції ГУ НП в Житомирській області Беспалка Максима Миколайовича, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Головне управління Національної поліції в Житомирській області, про визнання неправомірними дій (бездіяльності) співробітника поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області Беспалка Максима Миколайовича в частині ненадання інформації (публічної інформації) на запит ОСОБА_1 від 25 вересня 2016 року; зобов`язання співробітника поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області Беспалка Максима Миколайовича надати інформацію (публічну інформацію) на запит ОСОБА_1 від 25 вересня 2016 року; зобов`язання співробітника поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області Беспалка Максима Миколайовича надати інформацію (публічну інформацію) на запит ОСОБА_1 від 27 вересня 2016 року; визнання неправомірними дій (бездіяльності) Головного управління Національної поліції в Київській області в частині ненадання інформації (публічної інформації) на запит ОСОБА_1 від 27 вересня 2016 року.

Не погодившись з вказаною постановою в частині задоволених позовних вимог, Головне управління Національної поліції в Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позову в частині ГУ НП в Київській області.

В обґрунтування апеляційної скарги від 16.11.2016 відповідач зазначає про те, що запитувана позивачем інформація не є публічною. При цьому, оскільки апелянтом відносно ОСОБА_1 ніякої інформації не отримувалося та не створювалося, його заява розглянута відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Згідно з постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2017 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року скасовано в частині визнання неправомірними дій (бездіяльності) Головного управління Національної поліції в Київській області в частині ненадання інформації (публічної інформації) на запит від 27 вересня 2016 року скасувати; прийнято в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2020 року скасовано постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2017 року; справу №806/1959/16 направлено на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Згідно з ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ухвали від 18 лютого 2020 року Сьомий апеляційний адміністративний суд прийняти апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області до свого провадження.

13 лютого 2020 року до Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги від 16.11.2016 та просив її задовольнити.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходили, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

03.03.2020 до Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи без його участі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, співробітника поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області Беспалка М.М. із запитом, в якому просив повідомити:

- чи були підлеглі працівники поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області у відрядженні 30 серпня 2016 року в селі Медвин та в селищній раді Богуславського району Київської області;

- зазначити прізвища працівників поліції ГУНП в Житомирській області, які 30 серпня 2016 року були в селі Медвин та в селищній раді, Богуславського району Київської області.

27 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із запитом, в якому просив повідомити:

- чи були працівники поліції 30 серпня 2016 року в селі Медвин та в селищній раді Богуславського району Київської області;

- зазначити прізвища працівників поліції, які 30 серпня 2016 року були в селі Медвин та в селищній раді Богуславського району Київської області.

04 жовтня 2016 Головне управління Національної поліції в Житомирській області листом №933/105/03/18-2016 повідомило позивача про те, що відомості про особовий склад даного підрозділу мають гриф обмеження доступу і не можуть бути надані без відповідного допуску та доступу до запитуваної інформації.

Вважаючи, що відповідачі протиправно не надали ОСОБА_1 запитувану інформацію, приховують публічну інформацію, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що запитувані відомості є публічною інформацією і Головне управлінням Національної поліції у Київській області не надало доказів на спростування вказаних обставин. Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції зазначив про те, що ОСОБА_2 не є розпорядником запитуваної інформації, тому заявлені до нього позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Ст. 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону № 2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Таким чином, розпорядником інформації згідно із запитом від 25 вересня 2016 року до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, співробітника поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області Беспалка М.М. є саме Головне управління Національної поліції у Житомирській області.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги до поліцейського ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

При цьому позивач не оскаржує дії Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо надання відповіді на запит про доступ до публічної інформації від 25 вересня 2016 року у формі листа від 04 жовтня 2016 №933/105/03/18-2016 (а.с.22).

Оцінюючи правомірність дій Головного управління Національної поліції в Київській області під час розгляду запиту позивача від 27 вересня 2016 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Ч.2 ст.19 Закону № 2939-VI передбачено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Отже, запитувач має право отримувати інформацію щодо інших осіб, тому доводи апеляційної скарги про те, що апелянт не отримував та не створював інформацію щодо ОСОБА_1 , не спростовують обов`язку відповідача надати публічну інформацію на відповідний запит.

Судом встановлено, що позивач подав запит про отримання публічної інформації до Головного управління Національної поліції в Київській області 27.09.2016 (а.с.9).

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що вказаний запит отримано 30.09.2016.

Крім того, до апеляційної скарги Головне управління Національної поліції в Київській області долучило лист від 13.10.2016 №4870/13-491 (а.с.54), згідно з яким позивача повідомлено про те, що згідно з даними електронних носіїв та баз електронного обліку Богуславського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ НП в Київській області, повідомлень про правопорушення або скоєння злочину до Богуславського відділення поліції 30.08.2016 року з території сільської ради с.Медвин Богуславського району Київської області не надходило, тому виїзди працівників Богуславського відділення поліції в службових цілях не здійснювалися.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.71 КАС України (в редакції, чинній станом на момент ухвалення постанови суду першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідач не подавав до суду першої інстанції заперечення на позовну заяву та докази розгляду запиту ОСОБА_1 . При цьому Головне управління Національної поліції в Київській області не обґрунтовує неможливість подання вказаного вище листа до суду першої інстанції.

Відповідно до чч.1, 4 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Водночас, в порушення положень ч.1 ст.20 Закону №2939-VI відповідач надав відповідь на запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації через 13 днів з його отримання. При цьому в матеріалах справи відсутні докази надіслання позивачу повідомлення про продовження строку розгляду запиту.

Таким чином, Головним управління Національної поліції в Київській області не дотримано встановлений Законом №2939-VI строк надання відповіді на запит про доступ до публічної інформації.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що запит позивача розглядався відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №813/3059/16, одержавши запит на інформацію, поданий згідно із Законом України "Про доступ до публічної інформації", який за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону України "Про звернення громадян", розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини п`ятої статті 19, пункт 4 частини першої статті 22 Закону № 2939-УІ), та з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості розглянути запит за Законом України "Про звернення громадян". При цьому запитувач у п`ятиденний строк повинен бути повідомлений про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про розгляд його запиту від 27.09.2016 відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Отже, посилання апелянта на Закон України "Про звернення громадян" є необґрунтованими.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що запитувана позивачем інформація не є публічною, колегія суддів виходить з наступного.

За правилами ч.1 ст. 6 Закону №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1)конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина друга статті 6 Закону № 2939-VI).

Стаття 9 Закону № 2939-VI до службової відносить інформацію:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці (частини перша цієї статті).

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону (частина друга статті 9 Закону № 2939-VI).

Згідно з ч.3 ст. 9 Закону № 2939-VI перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 грудня 2019 року у справі №9901/249/19 висловила наступний правовий висновок: "Належність запитуваної інформації до службової на підставі статті 9 Закону № 2939-VІ не є єдиною підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VІ".

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовим висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленим судом касаційної інстанції у даній справі.

Вимоги п. 1-3 ч.2 ст. 6 Закону № 2939-VІ є "трискладовим тестом", який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (постанова пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації").

Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації, є застосовування до такої інформації "трискладового тесту".

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18 (провадження № 11-840апп18).

З урахуванням вказаних вище положень законодавства, обов`язок щодо встановлення та обґрунтування відкритості чи обмеженості доступу до запитуваної інформації покладається на розпорядника інформації.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що запитувана позивачем інформація не відповідає ознакам публічної інформації, визначеним у роз`ясненні Вищого адміністративного суду України про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про доступ до публічної інформації".

При цьому апелянт не обґрунтовує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Лист Головного управління Національної поліції в Київській області від 13.10.2016 №4870/13-491 (а.с.54), наданий у відповідь на запит позивача, також не містить висновків про наявність визначених ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної ОСОБА_1 інформації.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запитувані позивачем відомості є публічною інформацією, надання якої за запитом є обов`язковим відповідно до вимог ст.3 Закону № 2939-VI.

Оскільки відповідачем порушено встановлений Законом № 2939-VI строк надання відповіді на запит про доступ до публічної інформації, а запит ОСОБА_1 безпідставно розглянуто відповідно до Закону України "Про звернення громадян", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірними дій Головного управління Національної поліції в Київській області в частині ненадання інформації на запит позивача від 27 вересня 2016 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених ч.4 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 березня 2020 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Мацький Є.М. Смілянець Е. С.