Справа № 1.380.2019.006219
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.006219
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

позивач ОСОБА_1 ,

від позивача Сенько М.М.,

від відповідача не прибув,

від третьої особи не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправними рішень, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі третя особа), в якій просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України №388-19 від 11.11.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Підставою подання цього позову є протиправна відмова Державної міграційної служби України у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така є формальною, вчинена з порушенням норм чинного законодавства. Оскільки така порушує права позивача, він звернувся до суду для їх відновлення із цим позовом.

Ухвалою суду від 29.11.2019 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі. Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

20.12.2019 за вх. №49199 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву /Т.1, арк.спр.26-32/. Зазначив, що позивач є громадянином Російської Федерації, мусульманин. Заявник залишив територію Російської Федерації в липні 2016 року.

У своїй заяві позивач вказав, що є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а також є громадським активістом громадської і правозахисної організації «Союз Справедливих» та на даний момент є фігурантом сфабрикованої правоохоронними органами Російської Федерації кримінальної справи та знаходиться у федеральному розшуку за його релігійні переконання та політичні погляди. Заявник також повідомив, що він прийняв рішення прибути в Україну через страх бути ув`язненим в Російській Федерації.

Згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 № ГКПИ 03-116, «Партія ісламського визволення («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

Під час співбесіди позивач повідомив, що в країні громадянської приналежності заявника його переслідували спецслужби та правоохоронні органи за його активну діяльність громадської організації «Союз ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Заявником надано постанову про виокремлення кримінальної справи від 16.09.2016, за якою стосовно позивача відкрито кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації, тобто за діяльність в організації, яка на території Російської Федерації визнана терористичною. До моменту виділення постанови позивач проходив у такій як свідок.

Основна увага правоохоронних органів Російської Федерації спрямована на те, що позивач є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Заявник незаконно перетнув кордон в липні 2015, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 19.04.2020 чим порушив вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство країни громадянської належності.

У результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи шукача захисту інформації по країні походження було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Відповідний висновок та матеріали особової справи скеровані відповідачу для прийняття рішення по суті та надалі відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення проінформовано у встановленому порядку.

З огляду на викладене відповідач вважає, що ДМС України в повному обсязі дослідила матеріали особової справи шукача притулку та дійшла обґрунтованого висновку по відмову гр. Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Просив у задоволенні позову відмовити.

05.02.2020 за вх. №6416 від позивача надійшла відповідь на відзив /Т.2. арк.спр.87-91/, у якій не погоджується з аргументами відповідача у повному обсязі і вони жодним чином не спростовують позовних вимог. Підстав характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення, відсутні.

Вказує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. Стверджує, що Управлінням СБУ у Львівській області не встановило жодних обставин, за наявності яких позивачі не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство позивачів у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України. Окрім того ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявниками.

Представник позивачів просив такий врахувати при прийнятті рішення у справі та позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 26.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, з підстав, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Просили позов задовольнити.

Відповідач явки уповноваженої особи у судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Від відповідача 17.03.2020 за вх. № 1197ел надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту як і пояснень щодо предмета спору на пропозицію суду не надала.

З врахуванням приписів ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, думки позивача та його представника, розгляд справи продовжено за даною явкою сторін.

Суд заслухав вступне слово позивача та його представника, з`ясував підстави позову, відзиву, відповіді на відзив, допитав свідків, дослідив письмові докази, долучені до матеріалів справи, та, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Махачкала, Республіка Дагестан, Російська Федерація, є громадянином Російської Федерації, за національністю лакець, за віросповіданням мусульманин. Вільно володіє лакською та російськими мовами.

Сімейний стан одружений. Зі слів заявника в країні походження здобув початкову та вищу освіту, а саме закінчив школу та Дагестанський державний інститут народного господарства за спеціальністю «Менеджмент управління». В країні громадянської належності заявник до 2016 займався підприємницькою діяльністю.

Зі слів позивача, він покинув Російську Федерацію в липні 2016, кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску. Спершу прямував до міста Києва, згодом переїхав у м. Одесу де проживав більше одного року, пізніше проживав у м. Дніпро, а на початку квітня 2019 року переїхав у м. Львів, де і звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що він є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а також громадської і правозахисної організації «Союз Справедливих» та на даний час є фігурантом сфабрикованої правоохоронними органами Російської Федерації кримінальної справи та знаходяться у федеральному розшуку на території Російської Федерації за його релігійні переконання та політичні погляди. Прибув в Україну через страх бути ув`язненим за його релігійні переконання.

Позивач документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №010209 від 19.04.2019 /Т.1, арк.спр.101/.

14.05.2019 ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.1, арк.спр.110/.

14.05.2019 ГУ ДМС України у Львівській області розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту на виконання наказу «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №121 /Т.1, арк.спр.109/.

Матеріалами особової справи №2019LV0009 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС ОСОБА_1 не звертався / ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , арк.спр.35-198/.

Згідно з відповіддю начальника сектору міжнародного співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 23.09.2019 згідно з базою даних Генерального секретаріату Інтерполу вказана особа значиться в обліках ГС Інтерполу за скоєння злочинів терористичного характеру, країна ініціатор розшуку Російська Федерація з метою арешту. Дата скоєння злочинів з 01.01.2020 по 05.10.2016, дата внесення в БД «Інтерпол» - 02.08.2018 /Т.1, арк.спр.68, 69/.

Управління Служби безпеки України у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області від 15.05.2019 та за наслідками проведеної перевірки не отримало відомостей, які б підтверджували факт необхідності визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту. Разом з тим, в Управлінні відсутня інформація щодо можливого його переслідування як члена «Хізб ут-Тахрір» і активного учасника антиурядових акцій протесту та відповідно політичного переслідування збоку правоохоронних органів Російської Федерації /Т.1, арк.спр.113/.

28.08.2019 ГУ ДМС України у Львівській області сформовано висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (Справа № НОМЕР_1 LV0009) АДРЕСА_1 .1, арк.спр.36-55/, з покликанням на п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з додатком до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.10.2019 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, вказано, зокрема, що з врахуванням обставин, вказаних у вказаному додатку, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку із недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через застосування щодо нього смертної кари або вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, повадження чи покарання, доцільно прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.1, арк.спр.56-63/.

11.11.2019 ДМС України прийнято рішення №388-19, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову громадянину Російської Федерації у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні /Т.1, арк.спр.64/.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням №69 від 19.11.2019 /Т.1, арк.спр.66/, яке скеровано разом із листом від 19.11.2019 /Т.1, арк.спр.65/.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його таким, що порушує його права, ОСОБА_1 звернувся до суду за їх захистом та відновленням.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08.07.2011 (далі - Закон України №3671-VI).

Згідно з пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України №3671-VI, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч. 1, 7 ст. 7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За правилами ч. 2 ст. 13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть бути отриманими від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 16.03.2012 (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Оцінюючи оскаржуване рішення ДМС України від 11.11.2019 за №388-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо критеріїв правомірності, визначених у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд зазначає таке.

Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що він, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через їхню релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув`язнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження Російську Федерацію. Окрім того зазначає, що ОСОБА_1 у країні походження переслідується через наявність у нього певних релігійних (у зв`язку із членством у політичній партії) і політичних переконань представниками органів влади.

Позивач повідомив, що є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», на даний момент прописаний до українського відділення даної організації, довідку представляв ГУ ДМС України у Львівській області.

У своєму висновку ГУ ДМС вказала, що інформація надана заявником в заяві-анкеті та в ході проведення співбесіди щодо його затримання правоохоронними органами Російської Федерації не викликає сумнівів.

Також позивача переслідувано за ознаками віросповідання та за його активну діяльність у громадській організації «Союз ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Згідно з долученою до матеріалів справи постановою про виокремлення кримінальної справи від 16.09.2016 стосовно позивача відкрито кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації, тобто за участь в діяльності організації, яка визнана терористичною.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та таким, що підлягають скасуванню.

Обставини, які стали підставою для відмови позивачу у наданні захисту в Україні, містяться у відповідних висновках ДМС України, ГУ ДМС у Львівській області.

Відповідач аргументував свої висновки тим, що партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно.

Заявники на момент вступу в ряди партії знали про її заборону на території Росії, їх не турбували наслідки, які за собою несе членство в будь яких заборонених Законом організаціях, проте розуміння правильності вибраного шляху стало підставою рухатися по ньому надалі, що являє собою свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Відповідно до пункту 56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Таким чином, з позиції відповідача позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також ним не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині, а його посилання обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, відповідач вважає, що позивач у випадку повернення до Російської Федерації не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, пункту 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Політична партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення») є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою її діяльності є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливою є розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників.

Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні, зазначив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Розпорядженням Уряду Російської Федерації №1014-р. від 14.07.2006 «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

З огляду на викладене, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Доцільно звернути увагу і на те, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 в рамках чинного законодавства країни їх походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що знайомий з позивачем з 2006-2007 року, також брав участь у семінарах організації . Разом проводили мітинги, акції протесту проти силовиків. Зазначив, що в Росії після першої та другої Чеченської війни суттєво погіршилася ситуація щодо переслідування мусульман. Висловив судження про те, що дійсно позивачу не можна повертатися у країну походження, оскільки там існує загроза для життя та здоров`я позивача. Він є відомим активістом, а свідок був журналістом в Дагестані. Кримінальна справа стосовно позивача фабрикується.

ОСОБА_6 повідомив суду, що він також звертався до суду з аналогічним позовом. Знайомий з позивачем з 2005-2006 років як членом організації, обоє дагестанці. Позивач займався правозахисною діяльністю. В Дагестані відбувається порушення прав людини. Дійсно станом на сьогодні існує загроза життю позивача, один з членів організації був вбитий. Повідомив, що коли брата свідка викрали, то позивач допомагав як правозахисник.

Позивач вказав, що у Швеції таким особам як позивач надають захисті навіть знімають з міжнародного розшуку.

Доводи позивача підтверджуються інформацією по країні походження.

Суд звертає увагу, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації» від 02.11.2013, який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства Російської Федерації (ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ч. 1 ст. 205-5) передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ч. 2 ст. 205-5) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації» від 05.05.2014, який передбачає, в тому числі, посилення відповідальності за ч. 1 ст.205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за ст. 282-2 і ст. 205-1 Кримінального кодексу Російської Федерації, які застосовувалися раніше у справах щодо учасників «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути призначено покарання нижче нижчої межі покарання, передбаченого вказаними статтями.

Свідки серед іншого повідомляли суд про те, що у Федеральній службі безпеки Російської Федерації є списки людей, котрих вони планують ув`язнити. Водночас, як показує практика, людей з «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», котрих арештовувала Федеральна служба безпеки Російської Федерації, надалі поміщали до в`язниці.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтоване побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Позивач також посилаються на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури), а саме:

- щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 02.05.2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html;

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html;

- радіо «Свобода», в Дагестані закрили ще одну мечеть, 06.12.2015: http://www.refworld.org.ru/docid/5614 dе2f4. html;

Також, представником позивача було надано суду публікації з правозахисного центру «МЕМОРІАЛ», судову практику та інші докази, що в своїй сукупності дають підставу суду дійти висновку, що у позивача існують об`єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров`я.

Позивач та його представник зазначає про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури).

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Російську Федерацію.

Суд також зважає на те, що позивач перебуває у розшуку за скоєння злочинів терористичного характеру за ініціативою Російської Федерації, з метою арешту позивача. В розшук його оголошено після втечі з Російської Федерації /Т.1, арк.спр.68/.

Матеріалами справи підтверджується те, що Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не отримало відомостей, які б підтверджували факт необхідності визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з тим в Управлінні відсутня інформація щодо можливого його переслідування як члена «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» і активного учасника антиурядових акцій протесту та відповідно політичного переслідування з боку правоохоронних органів Російської Федерації /Т.1, арк.спр.113/.

Своєю чергою з врахуванням викладеного, з позиції суду стосовно позивача відповідачем не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженця або осіб, що потребують додаткового захисту.

Суд вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеки чи свободи в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Отже при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011, пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим оскаржувані рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених пунктами 1 чи 3 ч. 1 ст. 1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення від 11.11.2019 за №388-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини

До того ж, згідно з позицією Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України від 11.11.2019 за №388-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають ефективному судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає таке.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 26.06.2011 (із змінами та доповненнями) передбачено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховний Суд у постанові від 25.10.2018 у справі №815/2691/15 зазначив, що суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частинами 3 та 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту слід зазначити, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, для належного захисту порушеного права особи, з врахуванням встановлених вище обставин та наявної компетенції відповідача, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Позовна вимога в частині зобов`язання відповідача визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З врахуванням викладеного, доводи позивача є частково обґрунтованими, підтвердженими письмовими доказами, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесено судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 294, 295, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №388-19 від 11.11.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення №388-19 від 11.11.2019.

4. У задоволенні інших вимог позовної заяви відмовити.

5. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.03.2020.

Суддя Кравців О.Р.