Справа № 640/25515/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року м. Київ № 640/25515/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплітех» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 листопада 2019 року №001031504 та №001032504,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплітех» (далі - позивач, Товариство, ТОВ «Комплітех») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) з вимогами про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 листопада 2019 року №001031504 про збільшення Товариству суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість за грудень 2016 року на 23 161,00 грн., за вересень 2017 року на 224 670,00 грн., за жовтень 2017 року на 10 221,00 грн., а всього на суму 348 052,00 грн. та про застосування штрафних санкцій у розмірі 87 013,00 грн., а також №001032504 про зменшення Товариству розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2017 року на 55484,00 грн., за серпень 2017 року на 39 707,00 грн., за жовтень 2017 року на 8 496,00 грн., а всього на суму 103 687,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період часу з 10 по 17 жовтня 2019 року уповноваженими представниками відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Комплітех» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентами-постачальниками ТОВ «Укрбізнеслюкс» за грудень 2016 року та з ТОВ «Латонік» за липень, серпень, вересень, жовтень 2017 року, за результатами якої складено Акт №193/26-15-05-04-04/21614048 від 24 жовтня 2019 року.

За висновками Акту перевірки від 24 жовтня 2019 року позивачем порушено пункт 44.1 статті 44, пункт 185.1 статті 185, пункт 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункт 200.1 статті 200, пункт 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 348 052, 00 грн.; завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на загальну суму 103 687,00 грн.

Зазначений Акт перевірки від 24 жовтня 2019 року отримано позивачем 01 листопада 2019 року та подані заперечення, які не враховано відповідачем, та прийнято оскаржувані податкові повідомлення рішення від 27 листопада 2019 року.

У процедурі адміністративного оскарження відповідач скарг до вищестоящого органу контролю не подавав, а одразу звернувся до суду з даним адміністративним позовом та стверджує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, необґрунтованими, спростовуються фактичними обставинами та наданими до матеріалів справи документами, які підтверджують реальність здійснених господарських операцій з контрагентами - ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік».

Ухвалою суду від 13 січня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено провадити розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у визначений судом строк подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Відповідачем 03 лютого 2020 року через відділ діловодства суду подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що під час перевірки контролюючим органом перевірялася реальність господарської операції ТОВ «Комплітех» з контрагентами-постачальниками, зокрема, ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік», а також реальна можливість (наявність на підприємстві основних засобів, трудових ресурсів, товарно-матеріальних цінностей, транспортних засобів тощо) контрагентами виконання своїх зобов`язань перед позивачем.

Перевіркою встановлено, що легальні джерела походження товару не підтверджуються документально, наявна податкова документація свідчить про неможливість реальної поставки товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік», що свідчить про безоплатність їх отримання.

Окрім того до перевірки не було надано підтверджуючих документів щодо походження товару (технічні паспорти, сертифікати якості), а статутних фондів ТОВ «Укрбізнеслюкс», який становить 5 000,00 грн., та ТОВ «Латонік», який становить 500 грн., які використовуються для закупівлі необоротних та оборотних активів - основних засобів та товарно-матеріальних цінностей з метою проведення фінансово-господарської діяльності, явно недостатньо для нормального та повноцінного функціонування вищезазначених суб`єктів господарювання.

Також відповідач посилається на обставини отримання протоколу допиту свідка - гр. ОСОБА_1 , який був директором, головним бухгалтером та засновником (на момент здійснення операцій з ТОВ «Комплітех») ТОВ «Латонік» та ТОВ «Укрбізнеслюкс», та який повідомив, що зазначені підприємства йому не відомі, рахунки у банківських установах, установчі документи, податкову звітність, податкові накладні він особисто не підписував та не направляв, чим займаються та де знаходяться зазначені підприємства йому не відомо, а про те, що він був керівником товариств з моменту відкриття по даний час, він дізнався від співробітників поліції.

У цьому зв`язку контролюючий орган дійшов висновку, що зазначені товариства знаходяться поза зоною контролю формального (номінального) директора, а від імені контрагентів невідомі особи лише оформляли відповідні документи, а господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. У задоволенні позову відповідач просив відмовити.

Позивачем у свою чергу 17 лютого 2020 року подано письмову відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 30.03.2020 року залишено без задоволення клопотання Головного управління ДПС у м. Києві про розгляд справи у відкритому судовому засіданні (із запереченнями проти розгляду справи №640/25515/19 за правилами спрощеного позовного провадження) та відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у м. Києві про виклик свідка.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

За таких обставин суд завершує розгляду справи по суті за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, на підставі направлення №225/26-15-05-04-04 від 10 жовтня 2019 року, виданого ГУ ДПС у м. Києві, згідно наказу №1782 від 09 жовтня 2019 року ГУ ДПС у м. Києві в період з 10 по 17 жовтня 2019 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Комплітех» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентами-постачальниками ТОВ «Укрбізнеслюкс» за грудень 2016 року та з ТОВ «Латонік» за липень, серпень, вересень, жовтень 2017 року, за результатами якої складено Акт №193/26-15-05-04-04/21614048 від 24 жовтня 2019 року.

За висновками Акту перевірки від 24 жовтня 2019 року позивачем порушено пункт 44.1 статті 44, пункт 185.1 статті 185, пункт 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункт 200.1 статті 200, пункт 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 348 052, 00 грн., а саме: за грудень 2016 року - 23 161,00 грн., за вересень 2017 року - 224 670,00 грн., за жовтень 2017 року - 100 221,00 грн.; завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на загальну суму 103 687,00 грн., а саме: за липень 2017 року - 55484,00 грн., за серпень 2017 року - 39 707,00 грн., за жовтень 2017 року - 8 496,00 грн.

За твердженнями відповідача під час перевірки перевірялася реальність господарської операції ТОВ «Комплітех» із контрагентами-постачальниками: ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік». Оскільки згідно приписів законодавства умовами реалізації права платника податків на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів, зокрема, податкових накладних), оформлених відповідно до вимог чинного законодавства, також перевірялася наявність у контрагента-постачальника реальної можливості виконання своїх зобов`язань перед позивачем (наявність на підприємстві основних засобів, трудових ресурсів, товарно-матеріальних цінностей, транспортних засобів, тощо).

Перевіркою встановлено, що легальні джерела походження товару не підтверджуються документально, наявна податкова документація свідчить про неможливість реальної поставки товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік», що свідчить про безоплатність їх отримання. Окрім того до перевірки не було надано підтверджуючих документів щодо походження товару (технічні паспорти, сертифікати якості), а статутних фондів ТОВ «Укрбізнеслюкс» (5 000,00 грн.), та ТОВ «Латонік» (500 грн.), які використовуються для закупівлі необоротних та оборотних активів - основних засобів та товарно-матеріальних цінностей з метою проведення фінансово-господарської діяльності, явно недостатньо для нормального та повноцінного функціонування вищезазначених суб`єктів господарювання.

Також, контролюючий орган дійшов висновку, що зазначені товариства знаходяться поза зоною контролю формального (номінального) директора, а від імені контрагентів невідомі особи лише оформляли відповідні документи, а господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

На підставі висновків Акту перевірки від 24 жовтня 2019 року винесені оскаржувані у справі податкові повідомлення-рішення від 27 листопада 2019 року №001031504 про збільшення Товариству суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість за грудень 2016 року на 23 161,00 грн., за вересень 2017 року на 224 670,00 грн., за жовтень 2017 року на 10 221,00 грн., а всього на суму 348 052,00 грн. та про застосування штрафних санкцій у розмірі 87 013,00 грн., а також №001032504 про зменшення Товариству розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2017 року на 55484,00 грн., за серпень 2017 року на 39 707,00 грн., за жовтень 2017 року на 8 496,00 грн., а всього на суму 103 687,00 грн.

Отже, предметом розгляду суду у даній справі є законність або протиправність винесених податкових повідомлень-рішень від 27 листопада 2019 року.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами судом досліджено надані позивачем до матеріалів справи документи по взаємовідносинах з ТОВ «Укрбізнеслюкс», зокрема видаткові накладні №РН-12-0901 від 09 грудня 2016 року та РН-12-2007 від 20 грудня 2016 року, оформлені на виконання Договору поставки №0912/1 від 09 грудня 2016 року, з яких встановлено, що усього за видатковими накладними ТОВ «Укрбізнеслюкс» здійснено поставки товарів на адресу позивача на загальну суму 138 966,00 грн., у тому числі ПДВ 23 161,00 грн., за якими складено податкові накладні №23 від 09 грудня 2016 року та №70 від 20 грудня 2016 року.

В Акті перевірки від 24 жовтня 2019 року стосовно зазначених поставок вказано, що за перевіряємий період у рахунок оплати ТОВ «Комплітех» було здійснено перерахування грошових коштів ТОВ «Укрбізнеслюкс» в загальній сумі 27 660,00 грн. Станом на 31 січня 2017 року кредиторська заборгованість по рахунку бухгалтерського обліку №631 по розрахунках з ТОВ «Укрбізнеслюкс» відсутня. До перевірки не надано інформації про транспортування до ТОВ «Комплітех». Протягом періоду, за який ТОВ «Укрбізнеслюкс» документально оформлено продаж товарів для ТОВ «Комплітех», ТОВ «Укрбізнеслюкс не звітували про наявність на підприємстві трудових ресурсів, основних засобів, виробничих потужностей, орендованих чи власних приміщень, а також не встановлено залучення підприємством стороннього трудового ресурсу та основних засобів.

По взаємовідносинах з ТОВ «Латонік» позивачем надано Договір поставки №1107/1 від 11 липня 2017 року та видаткові накладні: №РН-10-2705 від 27.10.2017 року; №РН-10-1705 від 17.10.2017 року; №РН-10-1308 від 13.10.2017 року; №РН-10-1307 від 13.10.2017 року; №РН-9-15001 від 15.09.2017 року; №РН-9-14001 від 14.09.2017 року; №РН-9-13002 від 13.09.2017 року; №РН-9-12001 від 12.09.2017 року; №РН-9-11006 від 11.09.2017 року; №РН-9-07005 від 07.09.2017 року; №РН-8-03002 від 03.08.2017 року; №РН-7-20012 від 20.07.2017 року; №РН-7-11004 від 11.07.2017 року, оформлені на виконання зазначеного Договору поставки.

Всього за цими видатковими накладними вбачається здійснення поставки ТОВ «ЛАТОНІК» на адресу позивача товарно-матеріальних цінностей на загальну вартість 2 571 468, 00 грн. (в т.ч. ПДВ 428 578,00 грн.).

На адресу позивача ТОВ «Латонік» складено та зареєстровано в ЄРПН податкові накладні: №40 від 11.07.2017 року, №72 від 20.07.2017 року, №4 від 03.08.2017 року, №34 від 07.09.2017 року, №24 від 11.09.2017 року, №25 від 12.09.2017 року, №26 від 13.09.2017 року, №27 від 14.09.2017 року, №28 від 15.09.2017 року, №68 від 13.10.2017 року, №19 від 13.10.2017 року, №73 від 17.10.2017 року, №144 від 27.10.2017 року.

В Акті перевірки міститься інформація про те, що «за перевіряємий період у рахунок оплати ТОВ «Комплітех» було здійснено перерахування грошових коштів ТОВ «Латонік» в загальній сумі 1 283 786,00 грн. Додатково зазначається, що станом на 31 жовтня 2017 року кредиторська заборгованість по рахунку бухгалтерського обліку №631 по розрахункам із ТОВ «Латонік» становила 1 287 682,00 грн. Стан заборгованості у наступних періодах не перевірявся.

При цьому щодо кожної з видаткових накладних міститься твердження про те, що «до перевірки не надано інформації про транспортування до ТОВ «Комплітех»», а також підтверджуючих документів щодо походження товару, а саме технічний паспорт, сертифікат якості.

Водночас, в Акті перевірки від 27 листопада 2019 року зазначається, що як на користь ТОВ «Укрбізнеслюкс», так і на користь ТОВ «Латонік» позивачем здійснені реальні перерахування грошових коштів за договорами поставки, та позивач не має перед товариствами кредиторської заборгованості. При цьому, одразу ж зазначається про неможливість встановлення легального походження товарів, придбаних позивачем через не підтвердження їх документами.

З такими висновками суд не погоджується, оскільки навіть з обставин, встановлених під час перевірки самим відповідачем можна зробити обґрунтований висновок, що товарно-матеріальні цінності поставлені позивачу, який здійснив їх оплату, тобто мають місце і поставка, і здійснення оплати за товар.

Відповідно до положень пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату послуг/товарів; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Отже, з наведеного вище та з досліджених матеріалів, наданих до справи позивачем, суд приходить до висновку про передчасність висновків відповідача та підтвердженість поставки товарно-матеріальних цінностей видатковими накладними, оформленими відповідно до вимог чинного законодавства. Суд в цій частині зазначає, що відповідачем не встановлено порушень оформлення зазначених документів.

До того ж, відсутність документів щодо транспортування товарно-матеріальних цінностей від постачальника до покупця не може свідчити про нереальність (безтоварність, безоплатність) господарської операції, оскільки наявні інші належні докази.

Як зазначає позивач, в процесі здійснення поставок товару від ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік» жодна транспортна компанія участі не брала, доставка здійснювалася засобами постачальника, тому відповідні товарно-транспортні накладні не оформлювалися.

Суд вважає доцільним зазначити також, що відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14 жовтня 1997 року, та Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 25 лютого 2009 року, обов`язковим є складання товарно-транспортних накладних лише для випадків здійснення вантажних перевезень на договірних умовах.

До того ж предметом Договорів поставки, укладених позивачем із зазначеними товариствами є фактична передача товарно-матеріальних цінностей покупцю, а не їх перевезення.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Видаткова накладна відповідає зазначеним критеріям, а крім того, жодним нормативно-правовим актом товарно-транспортна накладна не визначається документом, за відсутності якого належне ведення бухгалтерського обліку є неможливим.

Отже, твердження відповідача щодо порушення ТОВ «Комплітех» вимог пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України є передчасними та спростовуються фактичними обставинами, встановленими судом з наданих до матеріалів справи документів.

Стосовно тверджень відповідача щодо відсутності технічних паспортів та сертифікатів якості на товар, позивач зазначає, що такі документи видаються виробником товару та передаються кінцевим споживачам разом з обладнанням, до того ж такі документи не підлягають бухгалтерському обліку та не потребують зберігання у виробників та постачальників.

Окрім зазначеного суд зауважує, що відсутність таких документів під час поставки може свідчити лише про порушення постачальником господарських договірних зобов`язань, а не імперативних норм Податкового кодексу України. Документи щодо якості товарів не є документами, безпосередньо пов`язаними з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, обчисленням і сплатою ПДВ, оскільки не містять жодної інформації про рух активів, а для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, лише не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Зміст Акту перевірки від 27 листопада 2019 року вказує на те, що реєстрація усіх податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідачем не ставиться під сумнів, тому позивач мав право на включення відповідних сум ПДВ до податкового кредиту.

Щодо не звітування контрагентів позивача про наявність на підприємстві трудових ресурсів, основних засобів, виробничих потужностей, орендованих чи власних приміщень, а також не залучення стороннього трудового ресурсу та основних засобів, то сам факт не звітування контрагентом платника податків у поданій податковій звітності про наявні ресурси та засоби не впливає на право власника податків на формування податкового кредиту, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) платника податку від інших осіб.

У цьому ж зв`язку суд вбачає за необхідне зазначити, що згідно приписів частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, оскільки поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. Платник податків не може нести відповідальність за недобросовісні дії своїх контрагентів, а тим більше перевіряти чи реальною була воля засновників даного підприємства на здійснення господарської діяльності.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2019 року у справі №826/9534/17, якій зазначено, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушенням певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 22 січня 2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) наголошено на індивідуальній юридичній відповідальності за податкові правопорушення та зазначено: тільки доведення податковим органом та встановлення під час судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови в праві на податковий кредит. І такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а повинні ґрунтуватися лише на належних та допустимих доказах.

Окрім вже зазначеного відповідач посилається на наявність кримінального провадження, зареєстрованого за фактом вчинення злочину, передбаченого статтею 205 КК України, стосовно фіктивності підприємства-контрагента покупця, та зазначає, що такі обставини не можуть бути не враховані судом, оскільки статус фіктивного підприємства не сумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами. Первинні документи, які виписані фіктивним підприємством, не можуть вважатися належно оформленими документами, що підтверджують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту є безпідставним.

Виходячи з таких міркувань, відповідач наполягає, що оскільки документи виписані зі сторони директора ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік» ОСОБА_1 . є фіктивними, вони не можуть бути враховані судом як юридично значимі на підтвердження виконання спірних операцій та, відповідно, для цілей відображення спірних операцій в бухгалтерському та податковому обліку.

Стосовно зазначених посилань відповідача, а також посилань на ухвалу слідчого судді від 20 серпня 2018 року у справі №757/40712/18-к та протокол допиту свідка ОСОБА_1 , який повідомив про відсутність жодного відношення до здійснення господарської діяльності та обіймання посади директора ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік», суд зазначає, що ухвала слідчого судді та протокол допиту свідка не є вироком суду, який набрав законної сили, та у якому були б встановлені факти та обставини стосовно посадових осіб контрагента позивача, що могли б мати вирішальне значення для висновків Акту перевірки, а також для адміністративного суду, тому посилання на викладені у зазначених документах обставини є передчасними та недоречними на етапі досудового розслідування та не можуть бути належними доказами фіктивного характеру вчинених господарських операцій. Будь-яка обставина, встановлена ухвалою слідчого судді, та викладена в протоколі допиту свідка, як з формальної, так і з сутнісної точок зору не може бути покладена в основу висновків відповідача про порушення платником податків вимог податкового законодавства, а так обставина, що товариство-контрагент згадується в ухвалі слідчого судді, постановленій у кримінальному провадженні, не є беззаперечним доказом, який би підтверджував відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, проведених позивачем з таким контрагентом.

Окрім іншого, суд зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від нього товари (роботи чи послуги).

Окрім зазначеного, суд звертає увагу на те, що уповноваженими особами відповідача під час здійснення перевірки не взято до уваги та жодним чином не враховано ряд документів, які позивач надавав для відповідного аналізу, а саме: договори поставки №603/ДМТЗ-17 від 15 травня 2017 року; №525/ДМТЗ-17 від 16 травня 2017 року; №987/ДМТЗ-17 від 04 вересня 2017 року, №1114-ЗЄ-ДоТЕС від 25 лютого 2017 року, №1587-ЗЕ-ЛаТЕС від 12 червня 2017 року, а також договори з ВП «Хмельницька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №12927/53-124-01-17-06858 від 24 липня 2017 року; з ВП «Южно-Українська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №53-123-01-17-03498 від 21 липня 2017 року та №53-123-01-16-03002 від 20 грудня 2016 року; з ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №53-122-01-17-05168 від 20 липня 2017 року та №53-122-01-16-04503 від 26 грудня 2016 року.

На виконання наведених договорів позивач поставив вказаним контрагентам у тому числі саме ті товарно-матеріальні цінності, які були придбані ним у ТОВ «Укрбізнеслюкс» та ТОВ «Латонік», що підтверджується доданими до матеріалів справи документами, наданими позивачем, які також надавалися відповідачу під час перевірки.

На думку суду зазначені документи свідчать про те, що реальне здійснення таких поставок позивачем стало можливим тому, що товарно-матеріальні цінності придбані в результаті реально здійснених на його адресу поставок, що у свою чергу свідчить про невідповідність висновків Акту від 27 листопада 2019 року дійсним обставинам, встановленим судом упродовж розгляду даної справи.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 27 листопада 2019 року, відповідач діяв необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не обґрунтовано у достатній та переконливій мірі правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень, не доведено суду правильності висновків Акту перевірки від 24 жовтня 2019 року, не спростовано аргументів позивача, підкріплених наданими до матеріалів справи документальними доказами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до частини першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного та встановлених під час розгляду обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, у зв`язку з чим вбачає правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якими судові витрати підлягають поверненню позивачу, який не є суб`єктом владних повноважень при задоволенні позову. Оскільки позивач - ТОВ «Комплітех» не є суб`єктом владних повноважень, звертаючись до суду сплатило 8 081,28 грн. судового збору згідно платіжного доручення №1207 від 19 грудня 2019 року, суд, задовольняючи позовні вимоги, відшкодовує судові витрати позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплітех» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 листопада 2019 року №001031504 та №001032504 - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 27 листопада 2019 року №001031504 та №001032504.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплітех» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві сплачений судовий збір у розмірі 8 081,28 грн. (вісім тисяч вісімдесят одна грн. 28 коп.).

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплітех», адреса: 04119, м. Київ, вул. Деревлянська, 8, офіс 10, , тел. .

Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у місті Києві, адреса: 04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, , тел. .

Суддя В.І. Келеберда