Справа № 520/3884/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА
з питання прийняття справи до розгляду

"24" березня 2020 р. справа № 520/3884/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про 1) визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно; 2) зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день звільнення,-
встановив:
Ухвалою від 20.03.2020р. було роз`єднано позовні вимоги в адміністративній справі №520/1966/2020 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Вимогу про: 1) визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно; 2) зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день звільнення було виділено в окреме провадження, за наслідками виконання вимог п. 15.2 Розділу VII КАС України справі було присвоєно номер №520/3884/2020.
Положеннями ч.6 ст.172 КАС України передбачено, що розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

При вирішенні питання щодо прийняття зазначеного позову до провадження суддею виявлений недолік у вигляді звернення до суду поза межами визначеного процесуальним законом строку.
Так, відповідно до ч.5 ст.121 КАС України у відносинах із проходження публічної служби строк звернення до суду складає один місяць.
Заявник проходив саме військову публічну службу, звідки був звільнений за його власним твердженням 05.10.2017р.
Військовою частиною НОМЕР_1 із заявником на момент звільнення не було проведено розрахунку з виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.
До суду заявник звернувся лише 14.02.2020р.
Між тим, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 19.02.2020р. по справі №802/1677/16-а (провадження №К/9901/47541/18; головуючий суддя - Смокович М. І., судді: Бевзенко В. М., Данилевич Н. А.) грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження військової служби не є грошовим забезпеченням військовослужбовця (чи його складовою).
Позиція щодо застосування тримісячного строку звернення до суду з позовами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в тому числі затримки у виплаті грошової компенсації військовослужбовцям за неотримане речове майно, викладена у постановах Верховного Суду від 28.12.2019р. по справі №1.380.2019.001406, від 13.03.2019р. у справі №813/1001/17 та від 24.01.2019р. у справі №802/28/16-а.
Окрім того, за відсутності застереження про протилежне у спеціальному законодавстві, суддя не вбачає підстав для незастосування до спірних правовідносинах ст. 116 Кодексу законів про працю України як норми, котра визначає дату остаточного розрахунку між роботодавцем і найманим працівником, у тому числі і у разі припинення проходження публічної служби.
Згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Частинами 1 і 2 ст.233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
З положень наведеної норми кодексу чітко та однозначно випливає, що строк позовної давності не застосовується виключно до вимог про стягнення заробітної плати.
Однак у даному випадку, громадянином заявлені вимоги про стягнення не заробітної плати (і не аналогу цієї правової категорії - "грошового забезпечення військовослужбовця"), а вимоги про виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна та вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.
Суддя, відзначає, що заробітна плата та заявлені заявником до виплати платежі за своєю правовою природою не можуть бути визнані тотожними категоріями, позаяк мають абсолютно різні юридичні підстави походження.
Тому до вимог про стягнення будь-якої компенсації, у тому числі і у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України, з огляду на приписи ч.3 ст.122 КАС України слід застосовувати строк на звернення до суду в три місяці від настання події остаточного та повного розрахунку.
Саме таке розуміння змісту ст.117 Кодексу законів про працю України повністю співпадає з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у пунктах 33 і 34 постанови від 19.06.2019р. по справі №820/3313/17 (адміністративне провадження №К/9901/3067/17), де указано, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ст.2 Закону України "Про оплату праці". Про необхідність такого розуміння правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні йдеться і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. №910/4518/16 (п.33 постанови від 19.06.2019 р.); для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (п. 34 постанови від 19.06.2019 р.)
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 09.08.2019р. по справі №826/11126/16 (адміністративне провадження №К/9901/54737/18) не є можливим одночасне застосування до одного і того ж випадку розрахунку положень ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України та ст. 235 цього ж кодексу; відповідно до п. 57 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), остаточне рішення від 04.10.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим Суд зазначає, що відповідно до ст. 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (ч. 1 ст. 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (ч. 2 ст. 117). Особливу увагу слід звернути на те, що ч. 2 ст. 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини ч. 1 ст. 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом (п. 29 постанови від 09.08.2019 р.).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України окружному адміністративному суду при вирішенні даного спору належить керуватись правовим висновком постанови Верховного Суду від 24.07.2019 р. по справі №805/3167/18-а (адміністративне провадження №К/9901/9908/19), де указано, зокрема, що зміст «принципу співмірності» включає такі складові як: розмір середнього заробітку, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, специфіку фінансування видатків органу тощо (постанова Верховного Суду від 18.07.2018 р. у справі № 825/325/16, номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 75424715).
При цьому, у силу останньої у часі правової позиції Верховного Суду з питання строку звернення до суду у спорах за вимогами про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, викладеної у постанові від 22.01.2020р. по справі №620/1982/19, такі вимоги у сфері публічної служби мають заявлятись у строк відповідно до ч.5 ст.122 КАС України, адже у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Викладені у позові твердження позивача щодо не пропущення ним строків з посиланнями на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові по справі №620/4218/18, стосуються лише вимог про виплату компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, проте не мають відношення до позовних вимог, які розглядаються у межах даної справи.
З огляду на викладене, суддя доходить висновку, що вимоги про компенсацію неодержаного речового майна заявлені поза межами строку звернення до адміністративного суду, заяви про поновлення цього строку матеріали позову не містять, що суперечить положенням ч.6 ст.161 КАС України.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.
Керуючись ст. ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, 21, 172, 241-243, 248, 250, 256, ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
ухвалив:
Вимоги позову про: 1) визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно; 2) зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день звільнення - залишити без руху.
Надати час для усунення недоліків - 10 днів з дати вручення копії цієї ухвали.
Встановити, що способом усунення недоліків є подання суду заяви про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з приєднанням належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів викладених у клопотанні аргументів.
Роз`яснити, що невиправлення недоліків є підставою для повернення позову.
Роз`яснити, що дане рішення оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту підписання.

Суддя Сліденко А.В.