Справа № 1.380.2019.006918
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006918 пров. № А/857/1985/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Михальської М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року з питань забезпечення позову (суддя Кузан Р.І., м. Львів, повний текст судового рішення складено 20 січня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Топорівська сільська рада Буського району Львівської області про визнання протиправними дій,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в грудні 2019 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, у якому, просив: визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні позивачу дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області у межах норм безоплатної приватизації; скасувати наказ заступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Самойлової З. від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, в межах норм безоплатної приватизації (до 2-х гектарів), за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівськоїсільської ради Буського району Львівської області, які були у постійному користуванні матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ІУ-ЛВ №004703, виданого Топорівською сільською радою та зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за №32) та інших, вільних суміжних ділянок (згідно даних Публічної кадастрової карти земельна ділянка, яку позивач має намір отримати у власність, розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002); стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Позивач 15.01.2020 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Львівській області, його посадовим особам, вчиняти будь-які дії по розпорядженню частиною земельної ділянки площею 1 га, розташованої за межами населеного пункту на території Топорівської сільської ради Буського району (кадастровий номер масиву: :14:002:0021, цільове призначення: землі запасу, площа масиву: 216304 га) до набрання законної сили рішенням суду у справі; заборони Топорівській сільській раді, її посадовим особам вчиняти будь-які дії по затвердженню генерального плану села Топорів Буського району Львівської області - до набрання законної сили рішенням суду у справі. Позивач обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову зазначає, що Топорівською сільською радою розробляється новий генеральний план с.Топорова, до якого у межі населеного пункту планується включити земельні ділянки, в тому числі ділянку, яку позивач просив відвести йому для ведення особистого селянського господарства. Позивач зазначає, що за проектом генерального плану вказані земельні ділянки сільська рада планує відвести під квартали першочергової житлової забудови. Проте, на думку позивача, жодної необхідності у новому генеральному плані немає, так як село депресивне, а його населення протягом останніх десятиліть зменшується. З огляду на наведене, ОСОБА_1 вважає, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову у заявлений ним спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або провести ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся. Крім цього, на думку позивача, затвердження нового генерального плану, враховуючи демографічну ситуацію та теперішній стан розвитку с.Топорова, не є життєво необхідним саме зараз, а відтермінування такого затвердження на декілька місяців буде саме тим збалансованим співвідношенням між правом про захист якого просить ОСОБА_1 та наслідками вжиття судом забезпечення позову.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі №1.380.2019.006918 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції її оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить її скасувати та постановити судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована обставинами, аналогічними тим, які зазначені у заяві про забезпечення позову.

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити, оскільки не знайшов достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у вказаний позивачем спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

За змістом статті 150 КАС України (в редакції чинній на момент подання заяви про забезпечення позову), суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами частини першої статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем (заявником) на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема, в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Частиною другою статті 151 КАС України визначено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Окрім цього, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізм, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ» зазначено, що суд, при розгляді заяв про забезпечення позову має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Також, при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з врахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач наказом від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Топорівської сільської ради Буського району з підстав: земельна ділянка знаходиться у користуванні третіх осіб, а також з підстав відсутності погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України (далі ЗК України).

Позивач, в обґрунтування поданої заяви, покликається на те, що прийняття відповідачем вказаного оспорюваного наказу та розроблення Топорівською сільською радою нового генерального плану, створює перешкоди для надання в майбутньому йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,00 га у власність, розташованої на території Топорівської сільської ради Буського району.

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Аналізуючи вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що чинним земельним законодавством не встановлено обмежень щодо звернення тільки одного громадянина з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на одну й ту ж саму земельну ділянку.

Таким чином, суд вважає, що саме по собі звернення до суду з вимогами про визнання протиправною відмову відповідача у наданні позивачу дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та зобов`язати надати такий дозвіл, не дає суду підстави вважати, що така відмова є протиправною.

З цих підстав, суд першої інстанції правильно вказав, що викладені позивачем обставини як у позовній заяві, так і в заяві про забезпечення позову, потребують перевірки та дослідження в ході судового розгляду справи.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не означає позитивного рішення про надання її у користування. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №814/1961/17 (К/9901/45903/18).

Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив в забезпеченні позову шляхом заборони Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, його посадовим особам, вчиняти будь-які дії по розпорядженню частиною земельної ділянки площею 1 га, розташованої за межами населеного пункту на території Топорівської сільської ради Буського району (кадастровий номер масиву: :14:002:0021, цільове призначення: землі запасу, площа масиву: 216304 га), оскільки, таке забезпечення позову, може порушити права осіб, що не є учасниками цього судового процесу, тобто осіб, які можуть звертатися з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вказаної земельної ділянки.

Щодо заборони Топорівській сільській раді, її посадовим особам вчиняти будь-які дії по затвердженню генерального плану села Топорів Буського району Львівської області, то суд апеляційної інстанції вважає, що такі заходи забезпечення позову виходять за межі предмета позову у цій справі, а тому також відсутні підстави для їхнього застосування.

Відтак, аналізуючи наведені позивачем обставини про вжиття заходів забезпечення позову колегією суддів не встановлено підстав, передбачених статтею 150 КАС України, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або те, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення потрібно буде значних зусиль часу та витрат.

Посилання, без належного обґрунтування, на те, що не вжиття обраних заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист прав позивача та поновлення прав позивача буде неможливим, нічим не підтверджене, не є достатнім обґрунтуванням даної заяви, та не може свідчити про те, що невжиття заходів по забезпеченню позову в майбутньому може призвести до неможливості поновлення прав позивача.

За наслідками розгляду заяви про забезпечення позову, оцінки доводів та аргументів заявника та наданих ним доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, оскільки відсутні належні та допустимі докази, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду; а також відсутні докази очевидних ознак протиправності поведінки відповідача у спірних правовідносинах.

У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 150 КАС України для задоволення клопотання про забезпечення позову.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення клопотання позивача про забезпечення позову та вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми процесуального права та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, суд першої інстанції порушень процесуального права при вирішенні спірного питання не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року з питань забезпечення позову без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 25 березня 2020 року.