Справа № 540/1793/19
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/1793/19
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування,-

В С Т А Н О В И Л А :

29 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила визнати протиправною та скасувати вимогу №Ф-1226-50 від 06.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки, штрафи та пеню) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який станом на 31.10.2018 складає 15 819,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що не допускала порушень податкового законодавства. Відповідачем обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платником, бухгалтерських та інших документів, які буди відсутні на момент прийняття оскаржуваної вимоги. Позивач зазначає, що з 2004 року не є ФОП та не здійснює господарську діяльність, що підтверджується відсутністю запису в ЄДРПОУ.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про необґрунтованість доводів позивача, яку зареєстровано як ФОП 10.12.2003, про що зроблено запис від 08.12.2003 року у журналі обліку реєстрації справ за №8504. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» особи, які були зареєстровані як приватні підприємці до 09.06.2004 року, повинні звернутися до державного реєстратора для включення відомостей про ФОП до реєстру. Не вчинення відповідних заходів позивачем не виключає факт збереження за нею статусу приватного підприємця. До матеріалів справи не долучено жодного документу на підтвердження факту звільнення позивача від обов`язку сплати єдиного внеску. Враховуючи, що позивач з 10.12.2003 року є платником єдиного внеску, їй нараховано мінімальну суму ЄСВ за період: з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. у розмірі 8448,00 грн., з 01.01.2018 р. по 31.10.2018 р. в розмірі 7 371,54 грн, що становить загальну суму заборгованості 15 819,54 грн, зазначеної у вимозі про сплату боргу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не перевірено дійсність свідоцтва про державну реєстрацію позивача як ФОП, не надано правової оцінки обставинам взяття її на облік в ГУ ДФС в Херсонській області на підставі реєстрації виконавчим комітетом Новокаховської міської ради, як суб`єкта підприємницької діяльності за ідентифікаційним номером від 10.12.2003 року, а також не з`ясовано, чи був у неї статус ФОП в період нарахування сум єдиного внеску. Згідно з витягом ЄДРПОУ від 18.12.2019 року, виданого відділом реєстрації Новокаховської міської ради, записів в реєстрі щодо реєстрації позивача, як ФОП не знайдено. Крім того, під час судового розгляду встановлено, що позивач в оскаржуваний період працювала найманим працівником в ПрАТ «Чумак». У випадку, коли особа є найманим працівником, платником єдиного внеску є її роботодавець.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів виходить з такого.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 10.12.2003 року ОСОБА_1 зареєстрована виконавчим комітетом Новокаховської міської ради, як суб`єкт підприємницької діяльності за ідентифікаційним номером НОМЕР_1 . Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про державну реєстрацію, заявою позивача та реєстраційною карткою суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (а.с. 25-27).

Відомостей, які б свідчили про припинення позивачем її підприємницької діяльності, матеріали справи не містять.

У вимозі про сплату боргу від 06.11.2018 № Ф-1226-50 ОСОБА_1 нараховано мінімальну суму ЄСВ за період: з 01.01.2017 по 31.10.2018, що становить загальну суму заборгованості станом на 31.10.2018 - 15 819,54 грн. (а.с.88).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе. Позивачем не надано до суду документів та/або відомостей на підтвердження припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Оскільки позивачем не виконано свого обов`язку, як суб`єкта підприємницької діяльності щодо сплати єдиного соціального внеску у встановлені законом строки, дії контролюючого органу з формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) у даній справі відповідають вимогам законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування.

Судова колегія частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 року № 755-IV.

Предметом спору у даній справі є оцінка правомірності податкової вимоги №Ф-1226-50 від 06.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки, штрафи та пеню) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який станом на 31.10.2018 складає 15 819,54 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрована як ФОП з 10.12.2003 року у виконавчому комітеті Новокаховської міської ради з взяттям на облік ДПІ у м. Нова Каховка, однак відомості в реєстрі щодо неї відсутні (а.с.26-27, 52).

За приписами ч. 2 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру.

Статтею 51 ГК України визначені підстави припинення підприємницької діяльність, а саме: з власної ініціативи підприємця; у разі закінчення строку дії ліцензії; у разі припинення існування підприємця; на підставі рішення суду у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

З наведеного вбачається, що такої підстави припинення підприємницької діяльності, як відсутність відомостей про ФОП в ЄДРПОУ не визначено чинним законодавством.

Більш того, обов`язок щодо включення відомостей до ЄДРПОУ про юридичну особу, зареєстровану до 1 липня 2004 року, та відомості щодо якої відсутні в реєстрі, покладається саме на цю особу (ч.2 ст.18 Закону № 755-IV).

Відповідно до ч.8 ст.4 Закону України ""Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Згадана процедура включає в себе необхідність самостійного звернення підприємця до державного реєстратора та подання відповідних документів (ч.1 ст.25 Закону № 755-IV)

Позивачем не надано доказів належного припинення її статусу, як фізичної особи-підприємця.

Посилання апелянта на недійсність свідоцтва про державну реєстрацію ОСОБА_1 , як суб`єкта підприємницької діяльності, є хибними, оскільки факт не внесення її даних про фізичну особу-підприємця у Єдиний державний реєстр після 01.07.2004, автоматично не скасовує обставини реєстрації її суб`єктом підприємницької діяльності до 01.07.2004.

Порядок зняття з обліку платників податків у контролюючих органах встановлений розділом XI Порядку обліку платників податків і зборів, за приписами пп.1 п.11.8 якого, підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою, а також відомості відповідної реєстраційної картки.

З наведеного вбачається, що тільки після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, за вчиненням певних дій, фізична особа може бути знята з обліку в податкових органах.

На підставі викладеного, контролюючим органом вірно нарахований позивачу єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.01.2017, тобто з часу набрання чинності змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI, як особі, що перебуває на податковому обліку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є платником єдиного внеску у розумінні статті 4 Закону № 2464-VІ.

Відповідно до ч.8 ст. 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зокрема зазначені у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (зміни до пункту цієї статті внесені з 01 січня 2017 року) .

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

З наведеного вбачається, що фізичні особи - підприємці, які не одержували доходів, зобов`язані з 2017 року сплачувати єдиний соціальний внесок в мінімальному розмірі визначеному в законодавстві.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 20.04.2015 року № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкція № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції(для платника - фізичної особи).

Аналіз наведеного дає підстав для висновку, що передумовою для формування податкової вимоги, є наявність у платника боргу, який обліковується, в тому числі, на підставі результатів проведення органом доходів і зборів документальної перевірки, звітів платника податків про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії інтегрованої картки платника, станом на 31.10.2018 у позивача наявний борг у розмірі 15 89,54 грн (а.с.23-23зв), а тому доводи апелянта на відсутність акту документальної перевірки, як підставу для нарахування грошового зобов`язання, є безпідставними, оскільки наявність боргу підтверджується відомостями з інформаційної бази органу доходів і зборів.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про відсутність даних про неї у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, як такі, що не спростовують правомірність нарахування відповідачем єдиного внеску з 01.01.2017, судова колегія вважає слушними доводи апелянта, що у 2017-2018 році вона була найманим працівником та за неї роботодавцем сплачувався єдиний внесок.

При цьому судова колегія враховує, що відповідно до пп. 14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Підпункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник", яким є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону України № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року по справі №260/358/19, від 23 січня 2020 року по справі №480/4656/18.

Судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками не звільняються від сплати єдиного внеску, оскільки його сплата фізичною особою-підприємцем, яка одночасно перебуває у трудових відносинах, спричиняє подвійну сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Надані апелянтом докази підтверджують її роботу укладальником-пакувальником підрозділу з обслуговування ПрАТ «Чумак» з 22.11.2017 року по 15.12.2017 року (наказ №222-к від 21.11.2019 року), з 13.01.2018 року по 18.06.2018 року (наказ №10-к від 12.01.2018 року) (а.с. 95).

У ці періоди роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу(форма ОК-5) (а.с. 96-97).

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього частково в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Оскільки позивачем частково підтверджено сплату єдиного внеску роботодавцем: за період з 22.11.2017 по 15.12.2017, 13.01.2018 по 18.06.2018, тобто не за весь період, за який виставлялась податкова вимога від 06.11.2018 № Ф-1226-50, судова колегія позбавлена можливості оцінити її правомірність в цілому.

Разом з тим, враховуючи неправомірність зазначеної податкової вимоги в певній частині, яку судова колегія позбавлена можливості відокремити, вона підлягає скасуванню повністю, як протиправна.

В зв`язку із наданням невірної правової оцінки обставинам справи, відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі.

Розглядаючи спір по суті заявлених позовних вимог, судова колегія погоджується з доводами позивача про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду в зв`язку із неналежним та несвоєчасним направлення відповідачем на її адресу оскаржуваної податкової вимоги.

Так, згідно п. 4 Розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається складення оскаржуваної вимоги №Ф-1226-50 06 листопада 2018 року.

Разом з тим, наданими відповідачем рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо направлення вимоги від 06.11.2018 року не підтверджується факт його надіслання, оскільки в ньому не зазначено день та причини їх невручення (а.с.88).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн. (згідно з квитанцією №0.0..1 від 27 серпня 2019 року), в суді апеляційної інстанції - 1152, 60 грн (згідно з квитанцією №0.0..1 від 24 грудня 2019 року), який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача у загальному розмірі 1921,00 грн. (а.с.3, 51).

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року скасувати.

Ухвалити постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі №Ф-1226-50 від 06.11.2018 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки, штрафи та пеню) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який станом на 31.10.2018 становить 15 819,54 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, адреса: 73026, Херсонська область, м. Херсон, пр. Ушакова, буд. 75) шляхом безспірного списання з рахунків органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко