Справа № 640/6869/19
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2020-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 березня 2020 року

Київ

справа №640/6869/19

адміністративне провадження №К/9901/6563/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Саприкіної І.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року

у справі №640/6869/19

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства закордонних справ України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягення моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства закордонних справ України, в якому просив:

визнати незаконними, неконституційними дій, які пов`язані зі скасуванням пільг по сплаті держмита при стягненні консульського збору у позивача з інвалідністю 2-ої групи довічно;

зобов`язати поновити безоплатне надання консульських послуг позивачу при вчиненні нотаріальних дій за кордоном по засвідченню факту, що позивач, громадянин України, є живим, а також, безоплатно посвідчувати «Доручення», як особі з інвалідністю 2-ої групи відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 1993 року;

стягнути завдану моральну шкоду незаконними діями, як грошовий еквівалент спричинених вищого ступеня моральних страждань, у сумі 192000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

26 лютого 2020 року позивачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року у справі №640/6869/19.

Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статтей 328, 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя-доповідач приходить до висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України встановлено, що у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 4 статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (…).

Отже, касаційна скарга на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також на постанову апеляційного суду має містити обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження згідно статті 328 цього Кодексу.

Згідно з імперативними вимогами частини 1 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Такі підстави викладаються в касаційній скарзі із обов`язковою вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, з одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цим судом під час формулювання відповідного висновку. Це дає змогу суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального та (або) процесуального права у конкретній справі.

Верховний Суд встановив, що позивач в касаційній скарзі не навів обґрунтування своїх вимог та не зазначив про наявність підстав для касаційного оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, оскільки касаційна скарга не містить посилань на конкретні порушення норм матеріального та (або) процесуального права, які, на думку скаржника допущено судом апеляційної інстанції.

Натомість зміст касаційної скарги ОСОБА_1 зводиться до загального опису ходу справи. Водночас, суд бере до уваги те, що такі твердження не містять правового обґрунтування стосовно того, з якими конкретними висновками суду, судового рішення яке оскаржується, скаржник не погоджується, та які саме положення (пункт, частина, стаття) закону або іншого нормативно-правового акта, на її думку, судом апеляційної інстанції застосовано неправильно.

Відповідно до частини 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу, а саме така касаційна скарга залишається без руху.

Виходячи з наведеного, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення згаданих вище недоліків шляхом надання до суду уточненої касаційної скарги із посиланням на конкретні, обгрунтовані порушення норм матеріального процесуального права судами попередніх інстанцій та із зазначенням підстав касаційного оскарження відповідно до ст. 328 КАС України.

Залишаючи касаційну скаргу без руху суд враховує положення пункту 32 Копенгагенської декларації, схваленої 12- 13 квітня 2018 року в Комітеті міністрів Ради Європи, згідно з яким схвалюється суворе та послідовне застосування критеріїв стосовно прийнятності заяви у судовому процесі та в повному обсязі використання можливості оголосити заяву неприйнятною, якщо заявники не постраждали від значної шкоди.

Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ), згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляду судом апеляційної інстанції (пункт 48 рішення у справі "Levages Prestations Services v. France" № 21920/93 та рішення у справі "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" № 26737/95).

Крім того, у пункті 40 рішення у справі "Пономарьов проти України" № 3236/03 ЄСПЛ зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру. Аналогічні висновки викладені ЄСПЛ і у пункті 33 рішення у справі "Христов проти України" № 24465/04, пункті 46 рішення у справі "Устименко проти України" № 32053/13, пункті 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії" № 28342/95, пунктах 51, 52 рішення у справі "Рябих проти Росії" № 52854/39.

Також суд враховує позицію ЄСПЛ, яка зводиться до того що, касаційні провадження стосуються виключно питань права, а не фактів (пункт 30 рішення у справі "Міллер проти Швеції" № 55853/00, пункт 37 рішення у справі "Mirovni Institut v. Slovenia" № 32303/13); у Верховному Суді, зважаючи на його особливу роль, повинна бути створена так звана система фільтрації, спрямована на звільнення суду від необхідності вирішувати суть чималої кількості справ та надання можливості зосередитись на своєму головному завданні - забезпеченні єдності застосування права всією судовою системою (пункти 27, 82-95 рішення у справі "Вальчев та інші проти Болгарії" №№ 47450/11, 26659/12, 53966/12).

У випадку неусунення недоліків касаційної скарги остання може бути повернута скаржнику відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 та частини другої статті 332 КАС України. Крім того, недоведення скаржником існування виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, для перегляду Верховним Судом справи в касаційному порядку може бути підставою для відмови у відкритті касаційного провадження (пункт 1 частини першої статті 333 КАС України).

Керуючись статтями 169, 248, 330, 332, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Залишити без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року у справі №640/6869/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягення моральної шкоди

Надати строк для усунення недоліків 10 днів з моменту вручення даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.В. Желєзний

Судді Я.О. Берназюк

І.В. Саприкіна