Справа № 824/74/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2020-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 р. м. Чернівці Справа № 824/74/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21 серпня 2018 року №0-2411, від 17 квітня 2019 року №0-2411.

В обґрунтування позову зазначено про відсутність у відповідача підстав для нарахування позивачу податкових зобов`язань оскаржуваними рішеннями, помилкове застосування контролюючим органом норм статті 266 Податкового кодексу України та про неправильне обчислення відповідачем суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач не погодився з доводами адміністративного позову та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про правомірність прийняття оскаржуваних рішень. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

В судових засіданнях 18 лютого 2020 року та 10 березня 2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Водночас представник відповідача щодо задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

В судових засіданнях судом було заслухано пояснень представників сторін, з`ясовано обставини справи та досліджено наявні у ній докази.

У зв`язку із наданням можливості представнику відповідача надати суду додаткові пояснення щодо прийняття оскаржуваних рішень та, за наявності, додаткові докази на їх підтвердження, судом 10 березня 2020 року оголошено перерву у розгляді справи та призначено судове засідання на 17 березня 2020 року о 14:30.

Від представника позивача до суду надійшла заява від 17 березня 2020 року про розгляд справи в порядку письмового провадження та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

Водночас від відповідача до суду жодних заяв, клопотань, пояснень, доказів по справі після судового засідання 10 березня 2020 року не надходило.

Згідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи положення указаної норми та беручи до уваги те, що провадження у цій справі відкрито 24 січня 2020 року, а також зважаючи на подання представником позивача заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження та враховуючи положення частини першої, пункту 1 частини третьої, частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в межах строку, визначеного статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з матеріалами справи оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням форми Ф від 21 серпня 2018 року №0-2411 ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання 26298,24 грн за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2017 рік. Оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням форми Ф від 17 квітня 2019 року №0-2411 ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання 26510,42 грн за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2018 рік.

Так, питання сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульовані статтею 266 Податкового кодексу України.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1. статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно із підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3. статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4. статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5. статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно із підпунктом 266.7.1 пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку; б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку; в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку; г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості; ґ) за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а" - "г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку). Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані податкові зобов`язання визначені позивачу відповідачем у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, як свідчить зміст відзиву та було підтверджено представником відповідача в судовому засіданні, при розрахунку суми податкових зобов`язань контролюючим органом було взято до уваги відомості з витягу з Інформаційного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16 травня 2019 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 є власником вказаного вище житлового будинку, загальною площею 525,70 кв.м.

Однак указані доводи відповідача та надані та їх підтвердження докази суд оцінює критично, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийнятті 21 серпня 2018 року та 17 квітня 2019 року, а тому контролюючий орган при їх прийнятті в апріорі не міг взяти до уваги витяг з Інформаційного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна датований16 травня 2019 року, тобто витяг, що був сформований набагато пізніше оскаржуваних рішень.

В ході судового розгляду справи відповідачем не було надано суду письмових доказів (документів) в розумінні статті 94Кодексу адміністративного судочинства України, які враховувались ним при прийнятті оскаржуваних рішень21 серпня 2018 року та 17 квітня 2019 року (зокрема, такими могли б бути витяги з Інформаційного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на час прийняття оскаржуваних рішень, правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомого майна, відносно якого прийняті оскаржувані рішення).

Згідно змісту відзиву та наданих відповідачем розрахунків податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 та 2018 роки, яке належить позивачу, при прийнятті оскаржуваних рішень контролюючий орган виходив з того, що загальна площа наявного у власності позивача нерухомого майна (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) становила 525,7 кв.м. При цьому, як уже зазначалось, відповідач брав до уваги інформацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16 травня 2019 року.

Проте указана інформація щодо загальної площі належного позивачу нерухомого майна не відповідає відомостям у правовстановлюючому документі, яким є Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 листопада 2004 року, бланк серії ВВМ №656884, виданим державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Мартинюк В.А., в якому не зазначено про загальну площу нерухомого майна 525,7 кв.м., водночас вказано, що житлова площа спадкового нерухомого майна (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) складає 73,70 кв.м., а також відомостям у Технічному паспорті вказаного будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого Хотинським комунальним районним бюро технічної інвентаризації, згідно якого загальна площа нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 41 складає 305,8 кв.м. Отже, у зазначених документах відсутня інформація про те, що загальна площа нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , на праві власності, й відносно якого прийняті оскаржувані рішення, становить саме 525,7 кв.м.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що згідно частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та не скасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Правові висновки щодо статусу відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме та необхідності застосування частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладені в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі N 917/553/17, від 03.04.2018 у справі N 922/1645/18, від 24.01.2020 № 910/10987/18, які суд враховує в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на викладене, суд вважає безпідставним врахування відповідачем загальної площі належного позивачу на праві власності нерухомого майна 525,70 кв.м., а відтак і про помилковість обчислення спірних податкових зобов`язань, визначених у розмірі 26298,94 грн та 26510,42 грн.

Крім цього, твердження відповідача, наведені у відзиві, про те, що на час прийняття оскаржуваних рішень у власності позивача був об`єкт нерухомого майна, загальна площа якого складала 525,70 кв.м., є необґрунтовані і тому, що відповідачем не надано жодних доказів того, що названий об`єкт саме «був» у власності позивача, тобто того, що позивач наразі відчужив нерухоме майно вказаною площею.

На переконання суду, при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем помилково було застосовано положення пункту «ґ» підпунку 266.7.1 пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України й при обчисленні спірних податкових зобов`язань безпідставно взято до уваги саме площу нерухомого майна 525,70 кв.м., при тому що житлова площа належного позивачу нерухомого майна, відносно якого прийняті оскаржувані рішення, становить 73,70 кв.м., що вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 листопада 2004 року, бланк серії НОМЕР_1 , виданим державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Мартинюк В.А., та відображено в Державному реєстрі прав.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність податкових повідомлень-рішень форми Ф від 21 серпня 2018 року №0-2411та від 17 квітня 2019 року №0-2411, якими позивачу визначено суми податкових зобов`язань за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2017 та 2018 роки.

Крім цього, в ході судового розгляду справи відповідачем, усупереч положенням частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не спростовано доводів позивача щодо позбавлення його податкової пільги згідно з підпунктом 266.4.1 «б» пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України та щодо безпідставності не проведення обчислення суми податку у відповідності до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпункту 266.4.1 «а» пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України та відповідної ставки податку. Згідно ж наявних у справі рішень Малинецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 26 січня 2017 року №01-09/17 та від 21 вересня 2017 року №05-12/17, ставка податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб становить 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваних рішень. Натомість доводи відповідача, викладені у відзиві в обґрунтування правомірності оскаржуваних рішень, є безпідставними та необґрунтованими. Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваних рішень, які суд визнає протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки згідно наявних у справі квитанцій від 21 січня 2020 року позивачем за подання позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1681 грн 60 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Ф» від 21 серпня 2018 року №0-2411 та від 17 квітня 2019 року №0-2411.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681 грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2020 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, 58013).

Суддя О.П. Лелюк