Справа № 620/3386/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3386/19 Головуючий у 1-й інстанції: Тихоненко О.М.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області перевести ОСОБА_1 , на пенсію у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 90 % заробітної плати батька позивача - ОСОБА_2 , відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи з дитинства та отримує пенсію у зв`язку з інвалідністю відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» (а.с.8).

Батько позивача - ОСОБА_2 , на утриманні якого знаходилися дружина (мати позивача - ОСОБА_3 ) та сам позивач, одержував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 від 23.05.2019 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Як слідує з матеріалів справи позивач 31.10.2019 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 90 % заробітної плати батька, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 11.11.2019 № 343/03-08 у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено, у зв`язку із тим, що позивач немає права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 90 % заробітної плати батька, відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», оскільки батько позивача - ОСОБА_2 одержував пенсію за віком саме згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» (а. с. 11-12).

Вважаючи відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції за захистом своїх прав та інтересів з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що висновки Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про те, що позивач немає права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 90 % заробітної плати батька, відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», з підстав, що батько позивача - ОСОБА_2 одержував пенсію за віком саме згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» є неправомірними, оскільки з матеріалів справи чітко вбачається, що ОСОБА_2 одержував пенсію за віком згідно із Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», що є підставою для задоволення позовних вимог.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції було неповно та неналежним чином досліджено докази та обставини справи, що призвело до неправомірного застосування норм права, зокрема, що позивач немає права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 90 % заробітної плати батька, відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», оскільки батько позивача - ОСОБА_2 одержував пенсію за віком саме згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування». Також, апелянт зазначає, що у батька позивача відсутній достатній стаж державної служби.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Порядок правового регулювання пенсійного забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування або державної служби встановлює Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-ІІІ та Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ.

Частиною 5 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Розділом ХІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про державну службу» передбачено, що право на пенсію відповідно до раніше діючого законодавства про державну службу мають особи, які станом на 01.05.2016 мають не менше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» у разі смерті такої особи в період одержання пенсії у порядку, передбаченому Законом України «Про державну службу», непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 70 відсотків заробітку годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї та 90 відсотків - на двох і більше членів сім`ї за наявності у годувальника стажу служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років.

З матеріалів справи вбачається, що стаж державної служби батька позивача складає 3 роки 11 місяців 29 днів та стаж служби в органах місцевого самоврядування - 25 років 8 місяців 3 дні.

При цьому, як вже було зазначено вище, на утриманні у батька позивача знаходилися дружина (мати позивача - ОСОБА_3 ) та сам позивач.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки у батька позивача був наявний передбачений чиним законодавством стаж служби в органах місцевого самоврядування та факт того, що на утриманні у останнього знаходились двоє і більше членів сім`ї, то позовні вимоги позивача щодо переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 90 % заробітної плати батька позивача відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в листі ГУПФ України в Чернігівській області від 11.11.2019 № 343/03-08, яким було відмовлено ОСОБА_1 у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», безпосередньо вказано, що батько позивача - ОСОБА_2 одержував пенсію за віком згідно із Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» з 20.05.2011, що додатково свідчить про наявність у позивача права переведення на пенсію у зв`язку з втартою годувальника.

Доводи апелянта про відсутність у батька позивача достатнього стажу державної служби не беруться колегією суддів до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

З огляду на те, що стаж служби батька позивача в органах місцевого самоврядування складає 25 років 8 місяців 3 дні, то він, в силу ч. 5 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», має обраховуватись пенсійним забезпеченням відповідно до законодавства України про державну службу.

При цьому, аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.