Справа № 460/1866/19
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2020 року м. Рівне №460/1866/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-21210-17 на суму 13099,12 грн та від 13.05.2019 № Ф-21210-17 на суму 15853,30 грн.

В основу спірних вимог про сплату боргу за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування покладено висновки контролюючого органу про необхідність сплачувати та подавати звітність з єдиного внеску особою, що провадить незалежну професійну діяльність та одночасно є фізичною особою-підприємцем окремо за кожним видом діяльності, оскільки одна й та ж особа, є фізичною особою-підприємцем за кодом 69.10 - діяльність у сфері права, та здійснює незалежну професійну діяльність - діяльність арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває на податковому обліку як платник податків та здійснює незалежну професійну діяльність як арбітражний керуючий. Стверджує про своєчасність сплати єдиного внеску, однак фіскальним органом прийнято вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском від 14.02.2019 та від 13.05.2019. Позивач наголосив, що відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» взяття контролюючим органом на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою № 1-ЄСВ, а податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Ухвалою від 12.08.2019 суд відмовив в забезпеченні позову за заявою ОСОБА_1 .

Ухвалою від 16.08.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, визначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 11.09.2019.

Відповідач позову не визнав, подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Зазначає, що фізичні особи-підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають окремо взяттю на облік як самозайняті особи, а доходи, отримані від незалежної професійної діяльності арбітражного керуючого та підприємницької діяльності, мають різні бази оподаткування та підстави для сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Покликаючись на положення ПК України стверджує, що питання взяття на облік та оподаткування осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема арбітражного керуючого, відмінне від порядку здійснення підприємницької діяльності, відтак фізична особа, що здійснює незалежну діяльність, в тому числі арбітражного керуючого, не може бути підприємцем у межах такої діяльності. Відповідач наводить норми Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначаючи, що Закон розмежовує порядок нарахування, ставки єдиного внеску та його облік для фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, що доводить, на думку відповідача, що нарахування та сплата єдиного внеску у таких випадках здійснюється за кожним видом діяльності окремо за встановленими Законом ставками. З таких підстав відповідач вважає оскаржувані вимоги правомірними і просить суд відмовити в позові повністю (а.с.59-60а).

У відповіді на відзив позивач звернув увагу, що Основами законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженими Законом України від 14.01.1998 № 16/98-ВР та Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не визначено такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Зазначає, що питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної фіскальної служби України зокрема, визначає Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 № 1162, аналіз положень якого свідчить про те, що взяття контролюючим органом на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою № 1- ЄСВ, тому стверджує, що взяття на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» цей Порядок не передбачає. Зазначає, оскільки позивач не перебуває на обліку платника єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подає звітності як такий платник, відповідач безпідставно встановив позивачу як платнику єдиного внеску фізичній особі-підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності та нарахував на цій підставі єдиний внесок (а.с.86-91).

У додаткових письмових поясненнях представник позивача виклав доводи щодо видів діяльності за КВЕД позивача та зазначив, що КВЕД 69.10 - діяльність у сфері права, а КВЕД 70.22 - консультування з питань комерційної діяльності й керування, при чому цей клас включає діяльність арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) (а.с.183).

У судовому засіданні 11.09.2019 суд відклав розгляд справи до 02.10.2019.

Ухвалою суду від 02.10.2019 відкладено судовий розгляд до 22.10.2019, ухвалою від 29.10.2019 відкладено на 26.11.2019.

Ухвалою суду від 26.11.2019 провадження у справі зупинено на підставі пункту 9 частини другої 236 до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 520/3939/19 (адміністративне провадження № Пз/9901/10/19).

Ухвалою від 23.12.2019 суд поновив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 21.01.2020.

Ухвалою від 27.01.2020 судовий розгляд відкладено до 05.02.2020.

До початку судового засідання представник відповідача подала через канцелярію суду клопотання, у якому просила суд допустити процесуальне правонаступництво Головного управління ДФС у Рівненській області (а.с.162).

Вирішуючи подане клопотання суд враховує, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби, зокрема, Головне управління ДФС у Рівненській області приєднано до Головного управління ДПС у Рівненській області. 31.07.2019 до ЄДР внесено запис про проведення державної реєстрації Головного управління ДПС у Рівненській області, яке є правонаступником прав та обов`язків реорганізованого Головного управління ДФС у Рівненській області.

У судовому засіданні 05.02.2020 суд задовольнив клопотання представника відповідача про заміну первісного відповідача його правонаступником та здійснив процесуальну заміну відповідача у справі - Головного управління ДФС у Рівненській області його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Рівненській області.

Судовий розгляд відкладено до 18.02.2020; ухвалою суду від 24.02.2020 відкладено до 11.03.2020, оголошено перерву до 18.03.2020.

У судове засідання 18.06.2020 сторони не з`явились; про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується доказами в матеріалах справи (а.с.187)

16.03.2020 представник позивача подав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без участі зазначаючи про введення з 12.03.2020 по 03.04.2020 карантинних заходів у країні та зверненням, зокрема, Ради суддів України з проханням утриматися громадянам-учасникам процесу від участі у судових засіданнях з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції (а.с.193).

Відповідач участі у судовому засіданні свого представника не забезпечив, про причини суд не повідомив.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про залишення позовної заяви без розгляду суд зазначає таке.

Подане клопотання обгрунтоване пропуском позивачем десятиденного строку звернення до суду, передбаченого частиною четвертою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), оскільки положення ПК України, в тому числі щодо строків оскарження рішень контролюючого органу, не регламентують відносини з адміністрування єдиного внеску (а.с.75).

У відповідь позивач подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду (а.с.80-82). У вказаній заяві позивач зазначає, що ним не пропущено строк звернення до суду щодо оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-21210-17, оскільки спірну вимогу оскаржено до контролюючого органу, а рішення про результати розгляду поданої скарги № 34348/6199-99-11-05-02-25 від 19.07.2019 позивачем отримано 30.07.2019, що підтверджується відміткою поштового штемпеля на конверті. З огляду на те, що позовну заяву подано до суду 08.08.2019 строк звернення з позовом наразі не пропущено.

Щодо оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-21210-17 позивач зазначає, що оскаржив спірну вимогу до Державної фіскальної служби України, однак рішення про результати розгляду поданої скарги він не отримував. Натомість 05.08.2019 позивачем було отримано виклик державного виконавця, з якого він дізнався, що у провадженні Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває виконавче провадження 59340785 від 23.06.2019 з примусового виконання вимоги № Ф-21210-17 виданої 14.02.2019 Головним управлінням ДФС у Рівненській області про стягнення боргу в сумі 13099,12 грн.

Суд враховує, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дія Закону № 2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).

Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI урегульовані відносини щодо надіслання платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимоги про її сплату, порядок оскарження такої вимоги та узгодження сум недоїмки з єдиного внеску.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно із абзацом п`ятим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

За правилами абзацу дев`ятого частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Як передбачено абзацом десятим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Ухвалою від 29.10.2019 суд витребував у Головного управління ДФС у Рівненській області докази на підтвердження дати отримання (вручення) ОСОБА_1 рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 24.04.2019 № 19481/6/99-99-11-05-02-25 та докази на підтвердження дати отримання (вручення) ОСОБА_1 рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 19.07.2019 № 34348/6/99-99-11-05-02-25.

На виконання ухвали суду від 29.10.2019 відповідачем надано витребувані докази (а.с.164-168).

Як встановлено судом, позивач оскаржив вимогу ГУ ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-21210-17 на суму 15853,30 грн (а.с.13) до Державної фіскальної служби України (а.с.30-33), а рішення про результати розгляду скарги від 19.07.19 № 34348/6199-99-11-05-02-25 було направлене ОСОБА_1 19.07.2019 та йому вручено 30.07.2019 (а.с.84, 168).

Вказані обставини відповідачем не заперечувались.

Таким чином, враховуючи подання позову до суду 08.08.2019, встановлений Законом № 2464-VI десятиденний строк звернення до суду щодо оскарження вимоги ГУ ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-21210-17 на суму 15853,30 грн позивачем не пропущено.

З приводу строку оскарження до суду вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-21210-17 на суму 13099,12 грн суд враховує, що рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 19481/6/99-99-11-05-02-25 від 24.04.2019 щодо спірної вимоги (а.с.71-72) направлено позивачу 24.04.2019 (а.с.73, 165-167). При цьому позивач стверджував про неотримання вказаного рішення у встановленому порядку та протягом строку розгляду контролюючим органом поданої скарги.

Суд встановив, що наданими відповідачем та долученими до матеріалів справи доказами підтверджується, що вказане рішення Державної фіскальної служби України не було вручено позивачу та повернуто на адресу контролюючого органу з позначкою установи поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с.74, 165-166).

У ході судового розгляду позивач стверджував, що про спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-21210-17 на суму 13099,12 грн, винесену ГУ ДФС у Рівненській області, йому стало відомо після отримання виклику державного виконавця № 27573 від 26.07.2019.

Суд враховує, що абзацом 2 частини четвертої статті 122 КАС України передбачено, що якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

При цьому спеціальним законом строк звернення до суду з позовом щодо оскарження вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі, зокрема, неотримання у встановленому порядку та строк рішення контролюючого органу за результатом розгляду поданої скарги, не визначено, відтак застосуванню підлягає загальний строк, встановлений КАС України, тобто шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи те, що 21.03.2019 позивач звернувся до контролюючого органу зі скаргою на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-21210-17 (а.с.27-29, 33), та з огляду на не отримання рішення контролюючого органу за результатом розгляду скарги позивача у встановленому порядку та строк, суд, відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 122 КАС України дійшов висновку, що позивачем дотримано строк оскарження до суду спірної вимоги від 14.02.2019 № Ф-21210-17, позаяк позов подано у межах шестимісячного строку з дня звернення позивача до податкового органу зі скаргою від 21.03.2019.

Суд також вважає за необхідне врахувати, що Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

З Рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

Водночас Рішенні у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Відповідно до викладеного та враховуючи встановлені фактичні обставини справи перевірені дослідженими у ході судового розгляду доказами, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущено.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 зареєстрований 03.10.2003 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець (ідентифікаційний номер ), номер запису 2 000445, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААА № 489396 (а.с.17).

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серія НОМЕР_1 від 28.06.2012 (а.с.18).

Згідно з ліцензією серії НОМЕР_3, виданою 17.03.2010 Державним департаментом з питань банкрутства на підставі рішення про видачу ліцензії від 10.03.2010 № 216-50-17/883, ОСОБА_1 має право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), строк дії ліцензії з 17.03.2010 на необмежений строк (а.с.19).

На підставі наказу Міністерства юстиції України від 03.07.2013 № 1318/5 вказана ліцензія була замінена на Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) НОМЕР_4, яке 28.08.2013 видано ОСОБА_1 без обмеження строку дії (а.с.20).

Згідно з довідкою Форми № 34-ОПП від 07.11.2017 № 005 про взяття на облік платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 взятий на облік як платник податків у контролюючих органах 08.10.2003 за № 1075 (а.с.21).

14 лютого 2019 року Головним управлінням ДПС у Рівненській області прийнято вимогу № Ф-21210-17 про сплату недоїмки за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 13099 грн 12 коп.

21.03.2019 (а.с.33) позивач звернувся зі скаргою від 21.03.2019 щодо вказаної вимоги до Державної фіскальної служби України (а.с.27-29).

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 19481/6/99-99-11-05-02-25 від 24.04.2019 вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-21210-17 ГУ ДФС у Рівненській області залишена без змін, а скарга фізичної особи-підприємця, арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 21.03.2019 б/н - без задоволення (а.с.71-72).

Вказане рішення направлено контролюючим органом 24.04.2019 за адресою позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с.73), однак повернуто відправнику «за закінченням терміну зберігання» (а.с.74).

13 травня 2019 року Головним управлінням ДПС у Рівненській області прийнято вимогу № Ф-21210-17 про сплату недоїмки за єдиним внеском в розмірі 15853 грн. 30 коп.

Позивач звернувся зі скаргою від 13.06.2019 щодо вказаної вимоги до Державної фіскальної служби України (а.с.30-32).

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 34348/6199-99-11-05-02-25 від 19.07.19 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-21210-17 ГУ ДФС у Рівненській області залишено без змін, а скаргу фізичної особи-підприємця, арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 13.06.2019 б/н - без задоволення (а.с.15-16).

Незгода з прийняттям спірних вимог про сплату недоїмки слугувала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Перевіривши правову та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваних рішень, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 Закону № 2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Відповідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ (далі - Закон № 2464) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Тобто, законодавець розмежовує платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність та не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Отже, за нормами Закону № 2464-VI фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах праці, трудових відносин та зайнятості населення, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, здійснюється податковим органом шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Відповідно до статті 5 Закону № 2464-VI та інших нормативно-правових актів розроблено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року № 1162, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03 грудня 2014 року за № 1553/26330, (далі - Порядок № 1162), який є нормативно-правовим актом у розумінні частини третьої статті 117 Конституції України та джерелом права, яке застосовується судом, відповідно до частини другої статті 7 КАС України.

Цим Порядком визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної фіскальної служби України, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску (пункт 2 розділу І Порядку № 1162).

Порядок поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах, зокрема, 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464 (пункт 3 розділу І Порядку № 1162).

Дані про взяття на облік платників єдиного внеску в порядку інформаційної взаємодії передаються державному реєстратору в день взяття їх на облік за місцезнаходженням чи місцем проживання із зазначенням: дати взяття на облік, найменування та коду за ЄДРПОУ контролюючого органу, в якому такого платника взято на облік, реєстраційного номера платника єдиного внеску (пункт 3 розділу II Порядку № 1162).

Взяття на облік юридичних осіб (їх відокремлених підрозділів) та фізичних осіб- підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) цим юридичним особам (відокремленим підрозділам) та фізичним особам-підприємцям у порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV) (пункт 4 розділу II Порядку № 1162).

За реєстраційними даними платника податку ОСОБА_1 з 06.10.2003 перебуває на обліку контролюючого органу як платник єдиного внеску фізична особа-підприємець; види діяльності за кодами КВЕД 70.22 (основна) - консультування з питань комерційної діяльності й керування та 69.10 (основна) - діяльність у сфері права (61-62).

Розділом III Порядку № 1162 встановлено порядок взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755.

Взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою № 12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 1 розділу III Порядку № 1162).

Платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону № 2464, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності (пункт 2 розділу III Порядку № 1162).

Платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755, контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою № 2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 4 розділу III Порядку № 1162).

Аналіз положень цього Порядку свідчить про те, що взяття контролюючим органом на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою № 1- ЄСВ. При цьому взяття на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» Порядок № 1162 не передбачає.

Суд встановив та не заперечувалось сторонами у ході судового розгляду справи, що позивач після отримання свідоцтва від 28.08.2013 НОМЕР_4 арбітражного керуючого, заяву за формою № 1-ЄСВ до контролюючого органу не подавав. Водночас, як свідчать обставини справи, відповідач самостійно 07.11.2017 встановив позивачу як фізичній особі-підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності у ІКП (а.с.61-62), що не узгоджується з нормами Порядку №1162, якими визначена процедура взяття на облік платників єдиного внеску.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562, затверджено Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Положення №10-1), яке відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з Реєстру застрахованих осіб.

З метою забезпечення обробки інформації в Реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки (пункт 1 розділу ІІІ Положення № 10-1).

Облікова картка відкривається у разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом (пункт 2 розділу ІІІ Положення № 10-1).

До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

Суд зазначає, що до відомостей, які містить витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (додаток 8 до Положення № 10-1, пункт 6 розділу V), віднесено й відомості щодо статусу застрахованої особи, серед типів якого виокремлено фізичну особу-підприємця і самозайняту особу, тобто особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Вказане свідчить про те, що такого статусу застрахованої особи, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, Положення № 10-1 не визначає.

Системний аналіз норм Закону № 2464-VI та Положення № 10-1 дає підстави для висновку про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи-підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до ПФУ щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Враховуючи те, що позивач не перебуває на обліку платника єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подає звітність як такий платник, суд доходить висновку про безпідставне встановлення відповідачем позивачу як платнику єдиного внеску фізичній особі-підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування на цій підставі єдиного внеску.

Тобто, за існуючого правового регулювання взяття та перебування на обліку платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності не передбачено.

Таким чином, взяття контролюючим органом на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI) та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений Законом і підзаконними нормативно-правовими актами.

Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за № 460/26905, зі змінами від 15 травня 2018 року (далі - Порядок № 435), визначає процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Державної фіскальної служби України, яка є центральним органом виконавчої влади, який реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів.

Пунктом 16 розділу IV «Формування звіту» Порядку № 435 передбачено, що фізичні особи-підприємці, які мають ознаку незалежної професійної діяльності, формують та подають до органів доходів і зборів окремі Звіти (додаток 5).

У постанові від 02.09.2019 у зразкові справі № 520/3939/19 Верховний Суд дійшов висновків, що приписи пункту 16 Порядку № 435 про обов`язок формування та подання звіту фізичною особою-підприємцем, яка має ознаку незалежної професійної діяльності, не відповідають положенням пунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI. Особи, визначені цими пунктами, є окремими платниками єдиного внеску з певними особливостями їх обліку, різною базою нарахування єдиного внеску та порядку його сплати, а тому поєднання нормотворцем двох різних статусів платників єдиного внеску на рівні підзаконного нормативно-правового акта призводить до невідповідності норм Порядку положенням Закону.

Суд констатував наявність колізії між приписами нормативно-правових актів різної юридичної сили - невідповідність між приписами закону та положеннями підзаконного нормативно-правового акта та зазначив, що за правилом колізійного принципу «lex superior derogate legi interior» положення закону за своєю юридичною силою превалюють над нормами підзаконних нормативно-правових актів. Відповідно визначення спеціального «змішаного» правового статусу на рівні підзаконного нормативного-правового акта (Порядку), з огляду на невідповідність положенням закону, є неправомірним, а тому не повинно братися до уваги в аспекті правозастосовної діяльності.

Таким чином, підзаконний нормативно-правовий акт спеціальної облікової політики в частині визначення такої категорії платників єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності (Порядок № 435) не відповідає статті 4 Закону № 2464-VI.

Відтак, зміна контролюючим органом обліку особи платника єдиного внеску у спосіб, не встановлений Законом або встановлений підзаконним нормативно-правовим актом, який не відповідає Закону в цій частині, та нарахування на підставі таких дій єдиного внеску, суперечить принципам законності та належного врядування як суттєвих елементів принципу верховенства права, зміст яких розкритий Європейським Судом з прав людини, оскільки надано перевагу приписам не Закону, а нормативно-правовому акту, нижчому за ієрархією.

Як встановлено судом, позивач здійснював сплату єдиного внеску, зокрема: 20.04.2018 - у розмірі 2460,00 грн (а.с.22); 07.08.2018 - у розмірі 2999,00 грн (а.с.23); 19.10.2018 - у розмірі 2460 грн (а.с.24); 18.01.2019 - у розмірі 2484,60 грн (а.с.25); 19.04.2019 - у розмірі 2755,00 грн (а.с.26).

Таким чином, сплата єдиного внеску позивачем відбувалася шляхом оплати готівкою через відділення банку та перерахуваннями з рахунку платника безготівковим розрахунком у встановлені Законом № 2464 строки.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено та підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами, що єдиний внесок позивачем було сплачено вчасно та в повному обсязі.

За таких обставин суд дійшов висновку про безпідставність здійснення повторного нарахування позивачу єдиного внеску за спірними вимогами про сплату недоїмки (боргу) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-21210-17 від 14.02.2019 та № Ф-21210-17 від 13.05.2019.

Таким чином, за результатом розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що оспорювані вимоги не відповідають встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушують права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідних рішень відповідача-суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до цього позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн, що підтверджується банківською квитанцією від 08.08.2019 (а.с.4), суд присуджує на користь позивача.

Щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

За правилами частини дев`ятої статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною третьою статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, поміж іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

26.11.2019 позивачем подано заяву, за змістом якої витрати на правову допомогу на час подання заяви позивачем не понесені, а будуть понесені відповідно до умов договору протягом п`яти днів з дати ухвалення судом рішення у справі (а.с.110).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката позивачем надані суду:

1) Договір про надання правової допомоги від 08.08.2019, відповідно до якого ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатське об`єднання «Лінія Права» в особі керуючого партнера Костюченка Станіслава Адамовича домовилися про наступне: в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Об`єднання зобов`язується надати Клієнту правову допомогу, підготувати позовну заяву про визнання протиправними і скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), здійснювати представництво інтересів Клієнта при розгляді у Рівненському окружному адміністративному суді справи за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Рівненській області про визнання протиправними і скасування вимог про сплату боргу (недоїмки). Послуги надаються шляхом: складання необхідних процесуальних документів, позовних заяв, клопотань, тощо, надання правової допомоги, участі та представництва Клієнта в суді, усного консультування, подання адвокатських запитів, необхідних для отримання інформації та документів для справи. Вартість послуг встановлюється незалежно від результату розгляду справи та становить 6000 грн 00 коп.; вартість послуг сплачується Клієнтом шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок Об`єднання напротязі 5 (п`яти) календарних днів з дати ухвалення судом рішення по справі (а.с.189).

2) Ордер серії РН-712 №071 на представництво інтересів позивача в Рівненському окружному адміністративному суді адвокатом Кухаруком Ігорем Миколайовичем (а.с.112).

3) Акт здачі-приймання наданих правничих послуг від 13.03.2020 до Договору від 08.08.2019 (а.с.190).

Вказаним Актом сторони підтверджують надання Об`єднанням правової допомоги Клієнту, а саме:

проведено зустріч із Клієнтом та обговорено суть спору, обговорено правову позицію по справі та способів вирішення спору (1 год. роботи адвоката);

опрацьовано пакет наданих Клієнтом документів, що стосуються оскаржуваних податкових вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-21210-17 від 14.02.2019 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-21210-17 від 13.05.2019, поданих Клієнтом письмових пояснень та скарги Клієнта до ДПС України (1 година роботи адвоката);

опрацьовано законодавство, що регулює спірні правовідносини та суть спору, а саме: Податковий кодекс України, Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI та інші нормативно-правові акти (1 год. роботи адвоката);

підготовлено позовну заяву до Рівненського окружного адміністративного суду про визнання протиправними та скасувати вимоги № Ф-21210-17 від 14.02.2019 про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 13099 грн 12 коп. та № Ф-21210-17 від 13.05.2019 сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 15853 грн 30 коп. (1 год. роботи адвоката);

представництво Клієнта у судових засіданнях в Рівненському окружному суді. (2 год. роботи адвоката).

У пункті 2 цього Акту сторони погодили, що вартість 1 години роботи Адвокатського об`єднання становить 1000 грн без ПДВ згідно з Договором від 08.08.2019.

Згідно з пунктом 3 Акту Адвокатським об`єднанням повністю та належним чином виконані його зобов`язання по Договору від 08.08.2019, що підтверджується цим Актом, і жодних претензій з боку Клієнта немає.

Відповідно до пункту 4 цього Акту вартість виконаних Адвокатським об`єднанням послуг становить 6000 грн 00 коп.

4) рахунок № 4 від 13.03.2020 на оплату професійної правничої допомоги на суму 6000 грн 00 коп. згідно з договором про надання правової допомоги від 08.08.2019 (а.с.191).

5) квитанція від 13.03.2020 про сплату позивачем вартості правничої допомоги адвоката у розмірі 6000 грн 00 коп., призначення платежу: професійна правнича допомога згідно з рахунком № 4 від 13.03.2020 (а.с.192).

Суд враховує, що за правилами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження №11-562ас18).

Враховуючи викладене суд зазначає, що позивачем частково підтверджено документально надання послуг з правничої допомоги відповідно до укладеного договору від 08.08.2019 та згідно з Актом від 13.03.2020. Зокрема, суд враховує, що: позовну заяву, заяву про вжиття заходів забезпечення позову (а.с.36-39), заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду (а.с.80-82), відповідь на відзив (а.с.86-91), копію якої ОСОБА_1 направив відповідачу (а.с.92), підписано і подано до суду позивачем, що не доводить участі у написанні та поданні вказаних процесуальних документів до суду адвокатом та не підтверджує надання правової допомоги у цій частині. Крім того, позивач особисто 11.09.2019 брав участь у судовому засіданні (а.с.76-77).

Разом з тим, суд враховує подання від імені позивача до суду інших процесуальних документів (а.с.124-125, 159-161, 183), а також участь у судових засіданнях представника позивача адвоката Кухарука І.М.: 26.11.2019 (39 хв) (а.с.115-116), 05.02.2020 (38 хв) (а.с.169-170), 11.03.2020 (34 хв), в загальному: 1 год. 51 хв.

Таким чином, понесені позивачем витрати на правову допомогу є частково обгрунтованими та, оцінюючи їх співмірність зі складністю справи та наданими послугами, враховуючи обсяг витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) часу, за правилами статті 139 КАС України, суд дійшов висновку про відшкодування 3000 грн витрат на правничу допомогу за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (33023, місто Рівне, вулиця Відінська, 12; ) про визнання протиправними та скасування вимог задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.02.2019 № Ф-21210-17 на суму 13099,12 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13.05.2019 № Ф-21210-17 на суму 15853,30 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн (три тисячі гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 23 березня 2020 року.

Суддя Нор У.М.