Справа № 640/6857/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 року м. Київ № 640/6857/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві Управління праці та соціальної політики Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації
провизнання протиправним та скасування рішення
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

- Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві;

- Секретаріат Уповноваженої Верховної Ради України з питань людини;

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб та Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві та Секретаріат Уповноваженої Верховної Ради України з питань людини, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві від 20 грудня 2018 року щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у вигляді 100000,00 грн., що передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38, як особі, яка звільнена з заручників незаконних збройних формувань;

- поновити ОСОБА_1 строк на подання заяви про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38;

- зобов`язати Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб забезпечити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38 шляхом перерахування кощтів у розмірі 100000,00 грн. Управлінню праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві в порядку, передбаченому пунктом 8 порядку про виплату від 31 січня 2018 року;

- зобов`язати Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у вигляді 100000,00 грн., що передбачено постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38, як особі, яка звільнена з заручників незаконних збройних формувань 27 грудня 2017 року.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 з поважних причин не мав змоги звернутися до відповідача для отримання одноразової грошової допомоги в установлений строк, що стало підставою для відмови у виплаті такої допомоги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві подало відзив на позовну заяву, в якому заперечило проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що позивачем подано не повний пакет документів, крім того заява про виплату одноразової грошової допомоги надійшла до управління після закінчення шестимісячного терміну з дня звільнення з полону та законом не передбачено поновлення строку звернення до управління з відповідною заявою.

Крім того, за клопотанням Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві залучено в якості співвідповідача Управління праці та соціальної політики Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб надало відзив на позовну заяву, в якому заперечило проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що до останнього не надходило рішення про виплату допомоги від відповідного органу, на який покладено обов`язок щодо виплати такої допомоги конкретній особі.

Управління праці та соціальної політики Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надало відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що позивач не звертався до останнього з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у вигляді 100000,00 грн.

Інші учасники справи свого відношення щодо позову не висловили.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 грудня 2014 року по 27 грудня 2017 року перебував у полоні незаконних збройних формувань самопроголошеної «Донецької народної республіки», що підтверджується листом Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 15 січня 2018 року №33/8-К-82.

01 березня 2016 року відкрито та триває досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000189, що здійснюється Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області за частиною 1 статті 146 КК України (Незаконне позбавлення волі) за фактом незаконного протиправного позбавлення позивача волі на території Донецької області представниками НЗФ «ДНР», що підтверджується листом Головного слідчого управління Національної поліції України від 13 травня 2018 року №24/К-1994.

18 квітня 2018 року позивача визнано потерпілим та допитано у кримінальному провадженні №00003033, що здійснює Управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (далі - ГВП ГПУ) за фактами катування, жорстокого та нелюдського поводження з військовими та цивільними громадянами в полоні незаконних збройних формувань, що підтверджується листом Генеральної прокуратури України від 10 квітня 2018 року №10/4/3-40374-15.

20 лютого 2018 року позивач звернувся до Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві із письмовою заявою про оформлення та видачу паспорта громадянина України замість втраченого. У заяві позивач вказав трьох свідків, що могли його ідентифікувати. Згодом Державна міграційна служба України повідомила позивача, що заява від 20 лютого 2018 року перебуває на особовому контролі в Головному управлінні ДМС України в м. Києві. Вказане підтверджується листом ДМС України від 26 лютого 2018 року № К-967/18/6.1/351-18.

Як наголошує позивач 02 травня 2018 року у Шевченківському РВ ГУ ДМС в м. Києві йому було запропоновано заповнити заяву-анкету про втрату паспорта і оформлення нового документа. Того ж дня, 02 травня 2018 року позивача внесено до Єдиної інформаційно- аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України та видано довідку, що посвідчує особу на час оформлення нового паспорту громадянина України зі строком дії до 02 липня 2018 року, що підтверджується довідкою № 1820467 від 02 травня 2018 року, виданою Шевченківським районним відділом ГУ ДМС України в м. Києві.

21 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про виплату соціальної допомоги у розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень, до якої додав копію вищевказаної довідки, що посвідчує особу №1820467 від 02 травня 2018 року та копію довідки про присвоєння реєстраційного номера платника податків.

Відповідач-2, посилаючись на пункт 7 Порядку про виплату, зобов`язав позивача у місячний строк, тобто до 21 липня 2018 року, надати копію документа, що посвідчує його особу. Відповідач обґрунтував своє рішення тим, що довідка, що посвідчує особу, яка видана органами ДМС, не може слугувати документом, що дає право на отримання соціальної допомоги від Уряду.

На підтвердження зазначеного позивач вказав на заяву до Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 червня 2018 року та лист Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 серпня 2018 року № 12/36-5465.

27 червня 2018 року Шевченківським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві було прийнято рішення про відмову в оформленні та видачі позивачу паспорта громадянина України, яке обґрунтовано тим, що позивач не надав для ДМС трьох свідків для підтвердження його особистості. Згадане рішення оформлене листом Шевченківського РВ ГУ ДМС в м. Києві від 27 червня 2018 року № 11/752.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач оскаржив його до ГУ ДМС у м. Києві та ДМС України, а також звертатися за допомогою до офісу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

01 вересня 2018 року позивач повторно подав Шевченківському районному відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві заяву про оформлення паспорту громадянина України. 30 жовтня 2018 року позивачу видано паспорт громадянина України, що датований 22 жовтня 2018 року.

На звернення позивача Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської РДА у м. Києві листом від 07 серпня 2018 року № 12/36-5465 відмовило позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень на підставі пункту 7 Порядку про виплату від 31 січня 2018 року, тобто у зв`язку з тим, що протягом одного місяця з дати подачі заяви він не надав документи, передбачені пунктом 4 Порядку про виплату від 31 січня 2018 року.

30 жовтня 2018 року, в день отримання паспорта громадянина України, позивач звернувся до Відповідача-2 із заявою та пакетом документів, в якій просив поновити йому строк на подання заяви про виплату одноразової грошової допомоги та здійснити нарахування та виплату в розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень згідно Постанови КМУ № 38 та Порядку про виплату від 31 січня 2018 року.

Однак, 20 грудня 2018 року Відповідач-2, посилаючись на лист Відповідача-1 від 18 грудня 2018 року №22/К-706-23-886, відмовив позивачу в поновленні строку та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки позивач протягом одного місяця з дати подачі заяви не додав документи, передбачені пунктом 4 Порядку про виплату від 31 січня 2018 року.

Вважаючи такі дії та рішення відповідачів протиправними позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (надалі - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

З метою соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи внаслідок дій незаконних збройних формувань та/або органів влади Російської Федерації на окремих територіях Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та тимчасово окупованій території України, звільнених 27 грудня 2017 року та 24 січня 2018 року (далі - особи, яких було позбавлено особистої свободи), Кабінет Міністрів України постановою від 31 січня 2018 року №38 установив, що одноразова грошова допомога особам, яких було позбавлено особистої свободи, виплачується у розмірі 100 тис. гривень (п.1) та затвердив Порядок виплати одноразової грошової допомоги особам, яких було незаконно позбавлено особистої свободи внаслідок дій незаконних збройних формувань та/або органів влади Російської Федерації на окремих територіях Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та тимчасово окупованій території України, звільненим 27 грудня 2017 року та 24 січня 2018 року (п.2).

Так, згідно пункту 2 Порядку №38 допомога виплачується особам, які включені до переліку осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи внаслідок дій незаконних збройних формувань та/або органів влади Російської Федерації на окремих територіях Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та тимчасово окупованій території України, звільнених 27 грудня 2017 року та 24 січня 2018 року (далі - особи, яких було позбавлено особистої свободи), що формується СБУ відповідно до законодавства та передається МТОТ.

У відповідності до пункту 4 Порядку №38 для виплати допомоги особа, яку включено до переліку осіб, яких було позбавлено особистої свободи, у строк, що не перевищує шість місяців з дня звільнення, звертається до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення відповідного органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, структурного підрозділу з питань соціального захисту населення виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради (далі - орган соціального захисту населення) за місцем реєстрації проживання з відповідною заявою, в якій зазначаються реквізити рахунка у банку, на який перераховується допомога.

До заяви додаються:

копія документа, що посвідчує особу громадянина України, іноземця або особи без громадянства (з пред`явленням оригіналу);

копія довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті або які не є громадянами України).

Згідно положень пунктів 5, 6 Порядку №38 у разі відсутності реєстрації місця проживання або зареєстроване місце проживання особи розташоване в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, особа, яку було позбавлено особистої свободи, звертається із заявою про виплату допомоги до органу соціального захисту населення за місцем фактичного проживання.

Якщо особа, яку було позбавлено особистої свободи, не може самостійно звернутися із заявою про виплату допомоги у зв`язку із станом здоров`я, перебуванням на лікуванні за кордоном, проходженням військової служби, вона може подати таку заяву через представника на підставі оформленої в установленому порядку довіреності.

Відповідно до пункту 7 Порядку №38 орган соціального захисту населення:

приймає рішення про виплату допомоги протягом 10 днів після подання заяви та документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

подає протягом п`яти робочих днів після прийняття такого рішення структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської держадміністрацій списки осіб, щодо яких прийнято рішення про виплату допомоги за встановленою МТОТ формою, для узагальнення, зіставлення з переліком осіб, яких було позбавлено особистої свободи, і подання зазначеному Міністерству узагальнених списків протягом трьох днів за встановленою ним формою.

У разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, рішення щодо виплати допомоги приймається органом соціального захисту населення за умови, якщо вони будуть подані не пізніше ніж протягом одного місяця з дня подання заяви.

МТОТ після надходження списків, зазначених у пункті 7 цього Порядку, перераховує відповідні кошти органам соціального захисту населення (пункту 8 Порядку №38).

Допомога перераховується на банківський рахунок особи, яку було позбавлено особистої свободи, не пізніше ніж протягом двох робочих днів після надходження коштів на рахунок органу соціального захисту населення (пункт 9 Порядку №38).

Органи соціального захисту населення формують та зберігають протягом п`яти років особові справи осіб, яким виплачено допомогу (пункт 10 Порядку №38).

Контроль за цільовим та ефективним витрачанням бюджетних коштів, виділених для виплати допомоги, здійснюється в установленому законодавством порядку (пункт 11 Порядку №38).

Отже, Порядком №38 визначено шестимісячний термін звернення до органів соціального захисту за одноразовою грошовою допомогою у передбаченому розмірі.

Урегулювання питань пропуску такого строку Порядок №38 не містить.

Згідно листа антитерористичного центру при Службі безпеки України від 15 січня 2018 року №33/8-К-82, за даними, що надійшли до Об`єднаного центру, військовослужбовець Збройних Сил України ОСОБА_1 30 грудня 2014 року потрапив у заручники до незаконних збройних формувань в районі антитерористичної операції та був визволений 27 грудня 2017 року.

Відповідно до наданих доказів, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 вчиняв усіх можливих дій для надання повного пакету документів, передбачених Порядком виплати одноразової грошової допомоги особам, яких було незаконно позбавлено особистої свободи внаслідок дій незаконних збройних формувань та/або органів влади Російської Федерації на окремих територіях Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та тимчасово окупованій території України, звільненим 27 грудня 2017 року та 24 січня 2018 року, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №38 від 31 січня 2018 року, а саме паспорту громадянина України, який отримав лише 30 жовтня 2018 року.

Статтею 3 Конституції України закріплено визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до Розділу 11 Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням і забезпечується частиною 2 статті 22 Конституції України, а саме конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законі або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної правової держави», а встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Як зазначено в пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як вказано в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого рішення нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач одразу після звільнення з полону звернувся з відповідною заявою про отримання паспорта громадянина України.

В той же час, позивачу 02 травня 2018 року видано довідку № 1820467 від 02 травня 2018 року, що посвідчує особу на час оформлення нового паспорта громадянина України зі строком дії до 02 липня 2018 року, тобто на період виготовлення нового паспорта громадянина України дана довідка є належним доказом підтвердження особи громадянина України.

Позивач у встановлений Порядком №38 шестимісячний строк звернувся 21 червня 2018 року з заявою про виплату одноразової грошової допомоги та надав повний пакет документів, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на встановлені обставини щодо оформлення паспорта громадянина України після звільнення з полону та конституційні гарантії громадян на соціальний захист, враховуючи особливий статус позивача та те, що його право на отримання даного виду грошової допомоги є абсолютним та безспірним, суд вважає поважними причини пропуску шестимісячного строку звернення до управління соціального захисту населення із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, а дії відповідача з відмови у здійсненні виплати, - протиправними.

А відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Однак, чинним законодавством не передбачено право суду на поновлення строків, визначених нормативними актами. З огляду на що, висновки суду, яких суд дійшов у даному рішенні, мають бути враховані суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 245 Кодексу адміністративного судочинства України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених статтею 245 Кодексу.

Так, за приписами статті 245 вказаного Кодексу встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Також слід зазначити, що за приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілю єправо на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві звернутися з поданням до Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб про виплату одноразової грошової допомоги у вигляді 100000,00 грн., що передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38, як особі, яка звільнена з заручників незаконних збройних формувань, є належним способом захисту порушеного права позивача.

В той же час, щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб забезпечити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38 шляхом перерахування коштів у розмірі 100000,00 грн. Управлінню праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві в порядку, передбаченому пунктом 8 Порядку про виплату від 31 січня 2018 року, суд звертає увагу позивача, що така вимога є передчасно, оскільки виходячи з положень пункту 7 Порядку №38, а саме, що Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб забезпечує виплату одноразової грошової допомоги у вигляді 100000,00 грн. лише після отримання рішення структурного підрозділу з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської держадміністрації.

А відтак позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи позивача про пропуск строку звернення за виплатою грошової допомоги та відсутність порядку поновлення такого строку не позбавляє права позивача на отримання компенсації, яка йому гарантована державою. А звуження прав на отримання компенсації є неприпустимим. З огляду на це, твердження відповідача у відзиві з цього приводу, висновків суду по суті спору не спростовують.

За наведених обставин у сукупності позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві від 20 грудня 2018 року щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у вигляді 100000,00 грн., що передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38, як особі, яка звільнена з заручників незаконних збройних формувань.

3. Зобов`язати Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві вирішити питання з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у вигляді 100000,00 грн., що передбачено постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38, як особі, яка звільнена з заручників незаконних збройних формувань 27 грудня 2017 року, з урахуванням висновків суду, наведених у даному рішенні.

4. Зобов`язати Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві звернутися з поданням до Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у вигляді 100000,00 грн., що передбачено постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання соціальної підтримки осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи» від 31 січня 2018 року №38, як особі, яка звільнена з заручників незаконних збройних формувань 27 грудня 2017 року.

5. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко