Справа № 520/2247/2020
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

23 березня 2020 р. справа № 520/2247/2020
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) скасування рішення № 231 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-УІ; 2) зарахування до страхового стажу в трьохкратному розмірі період перебування в діючій армії з 26.10.1980 по 07.02.1983 роки; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 ) дострокову пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-УІ з дати звернення, а саме з 29.11.2019 року; 4) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у визначений судом строк з дня набрання рішенням законної сили подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по даній справі.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що під час проходження дійсної військової служби за призовом у період 26.10.1980р.-07.02.1983р. брав участь у бойових діях у складі Радянської Армії на території Демократичної Республіки Афганістан, унаслідок чого набув статусу учасника бойових дій. Після досягнення 55 річного віку звернувся до пенсійного органу з приводу призначення пенсії достроково у порядку ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і одержав протиправну відмову. Наголошував, що увесь час військової служби за призовом має включатись до страхового стажу за пільговим обрахунком у трикратному розмірі.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом пенсійний орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що матеріали звернення заявника не містили необхідних документів, обов`язковість подання яких витікає із приписів постанови КМУ від 12.08.1993р. №637, адже надана довідка районного військового комісаріату не містить чіткого календарного періоду участі у бойових діях.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже віку в 55 років заявник досяг ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до запису у копії трудової книжки серії НОМЕР_2 у період 26.10.1980р.-07.02.1983р. заявник проходив службу в Радянських Збройних Силах СРСР.

Згідно з записами у копії військового квитка серії НОМЕР_3 заявник був призваний на дійсну військову службу і направлений до військової частини 26.10.1980р., а звільнений у запас по закінченню стоку служби 07.02.1983р.

За рішенням військового комісара Богодухівського ОМВК заявник набув статусу учасника бойових дій, що підтверджено копією посвідчення серії НОМЕР_4 .

З копії довідки Краснокутського військового комісаріату від 27.09.2016р. №1312 вбачається, що заявник у період 26.10.1980р.-07.02.1983р. проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_5 , особовий склад якої брав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан.

Проте календарний період безпосередньої участі у бойових діях та конкретний перелік особового складу військової частини у названій довідці не наведений.

З копії довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки Російської Федерації від 09.07.2007р. №21/59/В-6005 витікає, що заявник проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_5 у період 01.11.1980р.-07.02.1983р., особовий склад цієї військової частини брав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан, але як календарний облік проміжку часу безпосередніх бойових дій, так і облік персональних даних військовослужбовців учасників бойових дій не вівся.

08.01.2008р. гр. ОСОБА_2 була складена нотаріально посвідчена заява про те, що у період 20.01.1982р.-07.02.1983р. цей громадянин разом із заявником знаходився на території Республіки Афганістан з метою виконання спецзавдань та брав участь у бойових діях.

08.01.2008р. гр. ОСОБА_3 була складена нотаріально посвідчена заява про те, що у період 20.01.1982р.-07.02.1983р. цей громадянин разом із заявником знаходився на території Республіки Афганістан з метою виконання спецзавдань та брав участь у бойових діях.

29.11.2019р. заявник звернувся до Управління з приводу призначення пенсії у порядку ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як військовослужбовець, який брав участь у бойових діях.

Рішенням Управління в особі Відділу з питань призначення пенсій Управління застосування пенсійного законодавства від 04.12.2019р. було відмовлено у призначенні пенсії за згаданим зверненням громадянина.

Як з`ясовано судом, фактичною підставою для прийняття саме такого волевиявлення управлінського характеру пенсійним органом було обрано судження про відсутність серед матеріалів звернення заявника документально підтвердженої інформації про календарний період участі у бойових діях.

При цьому, обставини досягнення заявником необхідного вікового цензу (досягнення 55 річного віку) та наявності у заявника необхідного цензу страхового стажу (перевищення показником стажу межі у 25 років) пенсійним органом під сумнів не ставились та не спростовувались.

Не погодившись із правомірністю вчиненої пенсійним органом відмови, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, оскільки і Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і Закон України «Про пенсійне забезпечення» регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні мають норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як акту права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

У силу положень ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Процедура подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" додатково регламентована нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі за текстом - Порядок №22-1).

Відповідно до п. 4.1 розділу IV Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Згідно положень п.4.3 Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Таким чином, обов`язок тероргану ПФУ вирішити звернення громадянина з приводу призначення чи перерахунку пенсії шляхом прийняття окремого письмового рішення виникає лише у разі подання таким громадянином заяви за формою згідно з додатком 2 до Порядку №22-1.

Подання ж громадянином заяви довільної форми не виключає можливості вирішення терорганом ПФУ порушених у зверненні питань у порядку Закону України «Про звернення громадян» у спосіб надання відповіді у формі листа без прийняття відповідного рішення як-то передбачено ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У спірних правовідносинах заявником було подано звернення належної форми і адміністративним органом було дотримано процедуру вирішення цього звернення, позаяк вчинене управлінське волевиявлення втілено у рішенні як індивідуальному акті.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що відповідно до п. 4 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком мають: військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Зі змісту наведеної норми права вбачається, що законодавцем у тексті однієї статті закону одночасно визначено як категорії осіб, так і умови набуття ними права на пенсію за критерієм вікового цензу (стосовно чоловіків досягнення 55 річного віку) і критерієм цензу страхового стажу (стосовно чоловіків 25 років).

Стосовно категорій осіб суд зазначає, що законодавцем у цій нормі закону згадані: 1) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення; 2) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини; 3) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); 4) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення; 5) дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення; 6) особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6; 7) особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 8) особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 9) особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 10) дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних.

Суд відмічає, що у тексті однієї норми закону законодавець одночасно використовує такі кваліфікаційні ознаки як «участь у бойових діях» та «виконання інтернаціонального обов`язку».

Указане свідчить про те, що законодавець явно чітко та однозначно розрізняє ці ознаки.

А тому суд вважає допустим таке тлумачення змісту п.4 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», коли ознака «участь у бойових діях» відноситься виключно до подій, пов`язаних із захистом Батьківщини під час відсічі стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а стосовно осіб, котрі у складі військових частин, підрозділів тощо Збройних Сил Союзу Радянських Соціалістичних Республік брали участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, має застосовуватись ознака «виконання інтернаціонального обов`язку» у поєднанні з фактором існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між цим фактом та погіршенням стану здоров`я до рівня настання інвалідності.

Однак, судом установлено, що до настання події доповнення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» положеннями ст.115 згідно з Законом України №2148-VIII від 03.10.2017р., аналогічна за змістом норма з приводу дострокового призначення пенсії діяла за п.п.6 п.3 Розділу ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI та за ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 06.11.2018р. по справі №591/3086/16-а участь військовослужбовця у бойових діях може підтверджуватись і фактом набуття статусу учасника бойових дій у розумінні ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та відповідним посвідченням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29.08.2018р. у справі №295/1129/17.

У пункті 3.5 рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019р. №2-р/2019 по справі №1-13/2018 (1844/16, 3011/16) указано, що «Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24 Основного Закону України).

Конституційний Суд України зазначав, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012).

Принцип рівності в правах допускає застосування диференційованого підходу до певних правовідносин, зокрема, залежно від дати набуття відповідного права за умови, що обраний підхід є виправданим у демократичному суспільстві, та за наявності обґрунтованих підстав. У випадку регулювання соціальних прав із метою забезпечення соціальної справедливості застосування принципу абсолютної рівності може спричинити ситуацію, за якої внесення змін до будь-яких нормативно-правових актів (щодо прав та обов`язків осіб) буде неможливим, та створити загрозу економічній безпеці держави (призвести до негативних фінансових наслідків).

Європейський суд з прав людини вказував, що "неоднаковість ставлення є дискримінаційною, якщо вона позбавлена об`єктивного й розумного обґрунтування; іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети чи якщо бракує виправданого співвідношення пропорційності між застосованими засобами та переслідуваною метою. Договірній державі належить певний простір оцінювання у визначенні, чи та якою мірою відмінності в інших подібних ситуаціях виправдовують неоднакове ставлення" (§ 51 рішення у справі "Stec and Others v. The United Kingdom" від 12 квітня 2006 року).

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи, незалежно від їх певних ознак, мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації; форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб забороняються; не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують прав та свобод інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг за певними ознаками особам, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій; закріплення у законі особливих вимог щодо реалізації окремих прав.».

За змістом рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 25.04.2019р. №1-рп(ІІ)/2019 по справі №3-14/2019 (402/19, 1737/19) під використаним у національних законах України терміном «військовослужбовці» фактично слід розуміти у тому числі і військовослужбовців Радянської Армії та військовозобов`язаних під час спеціальних військових зборів Радянської Армії.

З огляду на викладене та зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника тлумаченням є однакове застосування правила дострокового виходу на пенсію для усіх військовослужбовців, які брали участь у бойових діях.

Розглядаючи справу, суд враховує, що за визначенням ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст.72); Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.72).

Відповідно до ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу ч.4 цієї ж статті процесуального закону суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Окрім того, у силу ч.1 ст.74 КАС України також суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

При цьому, ч.2 ст.74 КАС України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як визначено ч.1 ст.76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У розумінні ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом підтвердження обставини участі військовослужбовця у бойових діях є відповідне посвідчення учасника бойових дій.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Оцінивши наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд доходить до переконання про помилковість твердження пенсійного органу стосовно необхідності підтвердження обставин участі військовослужбовця у бойових діях виключно відповідними документами у порядку постанови КМУ від 12.08.1993р. №637, адже цей акт права визначає лише правила підтвердження трудового стажу у разі відсутності записів у трудовій книжці.

У даному ж випадку в аспекті ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підтвердженню, насамперед, підлягають не обставини тривалості участі військовослужбовця у бойових діях, а сам факт такої участі.

Тому суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Відтак, позов у частині визнання протиправною вчиненої пенсійним органом відмови підлягає до задоволення.

Разом із тим, вимога заявника про включення до страхового стажу строку дійсної військової служби за призовом у період 26.10.1980р.-07.02.1983р. у пільговому обрахунку 1 місяць служби за 3 місяці стажу є необґрунтованою, адже неправильність будь-якого судження адміністративного органу з приводу відсутності у приватної особи відповідного суб`єктивного права не призводить автоматичного до протилежного юридичного наслідку у вигляді виникнення такого права.

Натомість суд вважає, що у випадку, коли приватна особа у судовому порядку звертається до владного суб`єкта з метою набуття нового (раніше не існуючого) права у сфері публічно-правових відносин, на думку суду, відсутні підстави для абсолютизації цього правила, адже суб`єктивне право приватної особи у галузі публічно-правових відносин не може виникати виключно з помилки (свідомої чи неумисної), незаконного рішення або протиправного діяння владного суб`єкта (окрім права на стягнення збитків та права на компенсацію шкоди).

Так, подані заявником до пенсійного органу документи (а саме: копія довідки Краснокутського військового комісаріату від 27.09.2016р. №1312 та копія довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки Російської Федерації від 09.07.2007р. №21/59/В-6005 взагалі не містили календарного проміжку часу участі заявника у якості військовослужбовця у бойових діях, обмежуючись лише згадкою про участь у бойових діях особового складу військової частини.

До того ж копії заяв гр. ОСОБА_2 від 08.01.2008р. та гр. ОСОБА_3 взагалі спростовували достовірність аргументів заявника про участь у бойових діях у період 26.10.1980р.-07.02.1983р., позаяк містять посилання на зовсім інший проміжок часу - період 20.01.1982р.-07.02.1983р.

За таких обставин, суд доходить до переконання про те, що пенсійний орган у спірних правовідносинах не мав правових підстав для зарахування до страхового стажу заявника за правилами пільгового обчислення один місяць служби за три місяці стажу увесь період служби заявника в радянській Армії 26.10.1980р.-07.02.1983р.

Відтак, позов у цій частині належить залишити без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України при кваліфікації юридичного статусу заявника у цілях застосування положень ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Указана обставина спричиняє неправомірність прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії і необхідність повернення до повторного вирішення порушеного заявником питання, адже утрата юридичної сили згаданим індивідуальним актом призводить до набуття матеріалами звернення статусу нерозглянутих по суті.

При цьому, суд з огляду на положення ч.5 ст.242 КАС України зважає, що з приводу застосування п.4 ч.2 ст.245 КАС України Верховний Суд у постанові від 05.09.2018р. по справі №826/9727/16 зробив правовий висновок про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019р. у справі №2340/2921/18).

Відтак, безпідставність заявленої вимоги про пільгове обрахування строку служби в Радянській Армії у цілях обчислення страхового стажу та призначення пенсії додатково свідчить про те, що пенсійний орган слід обтяжити обовязком повторно вирішити звернення заявника з приводу призначення пенсії ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі про підтвердження за заявником статусу військовослужбовця учасника бойових дій і у разі відповідності заявника інших визначеним законом параметрам прийняти рішення про призначення пенсії.

Суд вважає, що положення ст.382 КАС України в частині обтяження учасника справи обов`язком подати звіт про виконання рішення суду (безвідносно до події одержання позивачем виконавчого листа та стану виконавчого провадження) не повною мірою узгоджуються з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», який за загальним правилом вимагає одержання позивачем виконавчого листа та подання цього документа до державного виконавця (приватного виконавця).

Тому випадок застосування судом згаданого вище правового механізму слід вважати виключенням із загального правила, котрий повинен мати вагомі причини.

Судом з матеріалів справи існування таких причини не виявлено.

Відтак, підстав для застосування у даному конкретному випадку приписів ст.382 КАС України суд не знаходить.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №231 від 04.12.2019р. з приводу відмови у призначення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) пенсії у порядку статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за зверненням від 29.11.2019р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, Харків, Харківська область, 61000, ) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) від 29.11.2019р. з приводу призначення пенсії у порядку статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позов у решті вимог залишити без задоовлення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева