Справа № 200/5933/19-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2020-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2020 року

м. Київ

справа №200/5933/19-а

адміністративне провадження №К/9901/29827/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Чиркіна С. М., Шарапи В. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду (суддя Циганенко А. І.) від 24 липня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Геращенко І. В., судді: Міронова Г. М., Ястребова Л. В.) від 18 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Демидова Сергія Сергійовича про визнання рішення незаконним та скасування державної реєстрації права власності,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Демидова С. С., у якому просив:

- визнати незаконним рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 серпня 2018 року, індексний номер 42446947;

- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 від 08 серпня 2018 року № 27400744 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 42446947.

Донецький окружний адміністративний суд ухвалою від 24 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року, закрив провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністартивного судочинства.

При ухваленні таких рішень суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірними обставинами у цій справі є правомірність набуття права власності ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_2 . Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо права власності відносно квартири з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації її права власності на цю ж квартиру, а тому даний спір підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Не погодившись із вказаними вище судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права і не дослідили належним чином усі обставини справи. Скаржник вважає, що спірні правовідносини виникли у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і стосуються правомірності проведення відповідачем державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

13 листопада 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив провадження у цій справі, а ухвалою від 25 березня 2020 року призначив її до розгляду.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.

Як убачається з матеріалів справи, 11 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі - Банк) та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 110185-47.3-13-2 відповідно до умов якого, ОСОБА_3 було отримано кредитні кошти у сумі 380000,00 грн на умовах, строковості, повернення та платності за користування.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 2188, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О. С., за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку Банку двокімнатну квартиру за АДРЕСА_2 , загальною площею 51,6 кв. м., житловою - 29,6 кв. м.

18 квітня 2016 року між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «НЕКСТДЖЕН ФІНАНС» укладений договір № 04/04-08/42 про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 11 грудня 2013 року № 110185-47.3-13-2, згідно якого ПАТ «Банк «Київська Русь» відступив права вимоги до боржника ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором - ТОВ «Фінансова компанія «НЕКСТДЖЕН ФІНАНС».

19 квітня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «НЕКСТДЖЕН ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено договір № 171-К про відступлення права вимоги за кредитним договором від 11 грудня 2013 року № 110185-47.3-13-2, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «НЕКСТДЖЕН ФІНАНС» відступило права вимоги до боржника ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором - ОСОБА_1

22 липня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т. А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 30628845 від 26 липня 2016 року) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 15575529 на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 .

В подальшому, 08 серпня 2018 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим С. С. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 42446947 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 27400744 на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .

Вважаючи, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 проведена відповідачем протиправно, ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 оскаржує рішення відповідача про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 . При цьому, позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, оскільки останні були вчинені за заявою іншої особи ( ОСОБА_2 ).

У постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, за якою якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто реєстраційні дії були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про право цивільне незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного запису в Реєстрі, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких здійснено оспорюваний запис.

Таким чином, колегія суддів вважає вірними твердження судів попередніх інстанцій, що такий спір є спором про право цивільне незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Крім того, за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 826/27224/15, здійснення такого захисту судом напряму залежить від вирішення питання про те, кому саме належить право власності на спірне нерухоме майно, і відповідно правомірності набуття такого права.

Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо квартири з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності на цю ж квартиру.

Отже, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з твердженнями судів першої та апеляційної інстанцій, що даний спір має приватноправовий характер оскільки предметом судового розгляду в даній справі є не стільки дії та рішення державного реєстратора, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…), їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, (…), якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними твердження судів першої та апеляційної інстанцій, що незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, заявлений спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про закриття провадження в цій справі, оскільки вирішення даного спору має здійснюватися у порядку, визначеному ЦПК України.

З огляду на викладене Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що ухвала Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року та постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, всебічно перевіривши обставини справи, постановили судові рішення при дотриманні норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді С. М. Чиркін

В. М. Шарапа