Справа № 640/22389/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нікітіної Марини Олександрівни, третя особа: ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нікітіної Марини Олександрівни, третя особа: ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати протиправним пункт 2 постанови державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Нікітіної М.О. у ВП №59005271;

- скасувати штраф у розмірі 110 654,80 грн.;

- зобов`язати державного виконавця частково зменшити суму боргу з 221 309,60 тис. грн. до 50 тис. грн. на підставі тяжкого матеріального стану;

- зобов`язати державного виконавця розстрочити сплату заборгованості на підставі ст. 197 СК України;

- зобов`язати Дніпровський РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві перерахувати розмір заборгованості з моменту видачі дублікату виконавчого листа.

Позов обґрунтовано тим, що у провадженні державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нікітіної М.О. перебуває виконавче провадження №59005271 з виконання виконавчого листа №2-2628/03 від 24.04.2019.

Вказана постанова на думку позивача є протиправною, оскільки останній сплачував, починаючи з 2003 року аліменти у розмірі 50% від прожиткового мінімуму громадян для дитини відповідного віку, протягом 2003-2019 років було сплачено аліменти на загальну суму 138 434, 00 грн.

Розмір штрафу у сумі 110 654,80 грн є неспівмірним із доходом позивача, який залишається після стягнення вказаних коштів, чим було порушено приписи ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог до Державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нікітіної М.О. про визнання протиправним пункту 2 постанови державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Нікітіною М.О. у ВП №59005271; зобов`язання державного виконавця частково зменшити суму боргу з 221 309,60 тис. грн. до 50 тис. грн. на підставі тяжкого матеріального стану; зобов`язання державного виконавця розстрочити сплату заборгованості на підставі ст. 197 СК України; зобов`язання Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві перерахувати розмір заборгованості з моменту видачі дублікату виконавчого листа, з огляду на не належність розгляду вказаних вимог за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 відкрито провадження у справі в частині позовних вимог про скасування постанови в частині накладення штрафу у розмірі 110 654,80 грн. у виконавчому провадженні №59005271.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішенням суду першої інстанції підтверджено сплату аліментів, у той же час доказів наявності вини у виникненні заборгованості відповідачем надано не було.

Не зважаючи на те, що виконавчий лист по виконанню рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.08.2003 №2-2628/03 був втрачений виконавчою службою ще у 2003 році, апелянтом протягом усього часу добровільно сплачувались аліменти.

Апелянт звертає увагу, що державним виконавцем нараховано штраф на час, що передував Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII та до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2275-VIII від 03.07.2018, що свідчить про його протиправність.

У відзиві на апеляційну скаргу третьою особою зазначено, що оскільки з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання станом на 21.06.2019 позивач мав заборгованість зі сплати аліментів більше ніж за 3 роки, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що державний виконавець правомірно наклав на позивача штраф у розмірі, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

24 березня 2020 року на адресу суду від позивача - ОСОБА_1 та третьої особи - ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи без їх участі у зв`язку з запровадженням карантину на території України.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, з огляду на постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.08.2003 у справі №2-2628/03 стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини з всіх видів заробітку щомісяця до досягнення дитиною 18 років (а.с. 6 Том 2).

На виконання вказаного рішення Подільським районним судом міста Києва видано виконавчий лист.

07 жовтня 2008 року ОСОБА_2 відкрито рахунок у банку AT «Південний» р/р НОМЕР_1 , на який за період з 2008-2019 рік надійшло 80 174,00 грн.

24 квітня 2019 року Подільським районним судом міста Києва видано дублікат виконавчого листа по справі №2-2628/03 від 13.08.2003 (а.с. 13, 15 Том 2).

08 травня 2019 року на підставі виконавчого листа №2-2628/03, виданого 24.04.2019, державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Галунько Л.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59005271 (а.с. 31-32 Том 2).

У подальшому, 21 червня 2019 року головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нікітіною М.О. прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні №59005271.

Згідно з пунктом 2 вказаної постанови вирішено здійснювати відрахування із доходів боржника ( ОСОБА_1 ) у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача з 01.05.2019 за наступними реквізитами: №0160, МФО 82019, у розмірі 70% заробітної плати до утримання боргу в сумі 221 309, 60 грн до виплати загальної суми боргу. Після утримання боргу проводити стягнення у розмірі 50% заробітної плати до утримання штрафу на користь стягувача у розмірі 110654, 80 грн після утримання штрафу утримувати 1/4 частину заробітної плати + 10% від утриманої суми аліментів до погашення суми виконавчого збору у сумі 22130, 96 грн. після утримання виконавчого збору - 1/4 частину заробітної плати до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 51-52 Том 2).

Не погоджуючись з вказаною постановою та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування штрафу у розмірі 110 654,80 грн., суд першої інстанції виходив з того, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання станом на 21.06.2019 позивач мав заборгованість по сплаті аліментів більше, ніж за три роки, тому державний виконавець правомірно наклав на позивача штраф у розмірі, передбаченому частиною чотирнадцятою ст. 71 Закону № 1404-VIII.

Оскільки позивач проводив сплату аліментів на утримання своєї дитини не у розмірі та не у спосіб, визначений Подільським районним судом міста Києва від 13.08.2003 по справі №2-2628/03, тому накладення штрафу, є справедливим і прийнятим у відповідності до міжнародних принципів захисту прав дитини.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 70 Закону №1404-VII визначено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно з частиною третьою вказаної статті загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону.

Відповідно до частини третьої вказаної статті визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

У силу вимог частини четвертої статті 71 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Так, згідно з частиною першою статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя ст. 195 СК України).

У відповідності до пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 03.07.2018 №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання».

Вищевказаним Законом стаття 71 Закону була доповнена частиною 14 наступного змісту:

«За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому, постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

Отже, частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VІІІ за правопорушення, яке полягає у несплаті аліментів та є за своєю юридичною природою триваючим, передбачено відповідальність у вигляді штрафу, розмір якого залежить від суми заборгованості та періоду (1 рік, 2 роки чи 3 роки), за який вона виникла.

У той же час, колегія суддів звертає увагу, що до 28.08.2018 стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» за несплату аліментів не передбачала такого виду відповідальності, як накладення штрафу у відсотковому розмірі від суми заборгованості у залежності від розміру заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за рік, два та три роки.

Таким чином, новий нормативно-правовий акт (Закон № 2475-VIII) змінює закріплені у попередніх нормах (ст. 71 Закону в редакції до 28.08.2018) правила поведінки (тобто попередній та новий нормативно-правові акти не однаково визначають зміст прав та обов`язків суб`єктів відносин.

Втім, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Дійсно, статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється на всі закони та інші нормативно-правові акти. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, який був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом`якшує або скасовує відповідальність за вчинення такого діяння.

Відтак, у відповідності до зазначеного принципу неприпустимості зворотної дії норми в часі, регламентованого статтею 58 Конституції України, особа може бути притягнута до відповідальності за правопорушення, визначене частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VІІІ, лише в разі його вчинення з 28.08.2018, тобто з дати законодавчого закріпленні такої відповідальності.

Як свідчать матеріали справи, заборгованість позивача по аліментам станом на 01.05.2019 становила 221309,60 грн.

Згідно з пунктом 2 постанови від 21.06.2019 вирішено здійснювати відрахування із доходів боржника ( ОСОБА_1 ) у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача з 01.05.2019 за наступними реквізитами: №0160, МФО 82019, у розмірі 70% заробітної плати до утримання боргу в сумі 221 309, 60 грн до виплати загальної суми боргу. Після утримання боргу проводити стягнення у розмірі 50% заробітної плати до утримання штрафу на користь стягувача у розмірі 110654, 80 грн після утримання штрафу утримувати 1/4 частину заробітної плати + 10% від утриманої суми аліментів до погашення суми виконавчого збору у сумі 22130, 96 грн. після утримання виконавчого збору - 1/4 частину заробітної плати до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 51-52 Том 2).

З огляду на вказані обставини, заборгованість позивача утворилась у зв`язку з невиконанням рішення Подільського районного суду міста Києва по справі №2-2628/03 від 13.08.2003, тобто з 2003 року та становила відповідну суму станом на 01.05.2019 у розмірі 221 309, 60 грн.

У той же час, колегія суддів звертає увагу, що відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 2 частини чотирнадцятої статті 71 Закону, введена лише з 28 серпня 2018 року, відтак позивач не міг передбачити настання такої відповідальності, у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати.

Отже, у межах спірних правовідносин, позивач не мав можливості передбачити наслідки несплати ним аліментів, що потягне за собою накладення спірного штрафу, оскільки, коли утворювалася відповідна заборгованість, законодавство не передбачало накладення штрафу у певному розмірі.

Аналогічна правова позиція суду апеляційної інстанції узгоджується з висновками, викладеними в ухвалах Верховного Суду від 17 грудня 2019 року (справа №500/2025/19) та від 23 грудня 2019 року (справа №567/456/19) про відмову у відкритті касаційного провадження, в яких суд касаційної інстанції відзначив, про протиправність накладення штрафу, оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась з 2011 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 3 частини чотирнадцятої ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28 серпня 2018 року, тому з урахуванням ст. 58 Конституції України на позивача не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості.

З огляду на вказане, твердження суду першої інстанції про нівелювання змін до законодавства щодо посилення захисту прав дитини з огляду на неможливість застосування частини чотирнадцятої ст. 71 Закону № 1404-VIII до заборгованості, що виникла до 28.08.2018, не відповідає правильному застосуванню вимог чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків від суми заборгованості в розмірі 110654, 80 грн.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 246, 287, 308, 313, 315, 317, 321, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нікітіної Марини Олександрівни, третя особа: ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення штрафу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 постанови головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нікітіної Марини Олександрівни від 21 червня 2019 року, прийнятої у виконавчому провадженні №59005271 в частині сплати ОСОБА_1 штрафу у розмірі 110 654,80 грн у зв`язку з наявністю заборгованості по сплаті аліментів.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук