Справа № 480/4650/19
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 березня 2020 р. Справа № 480/4650/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Мікулінцевої А.П.,
представника позивача - Бакаєва О.С.,
представника відповідача - Семерня І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/4650/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В С Т А Н О В И В:
Свої вимоги мотивує тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки висновки контролюючого органу про безпідставне віднесення ним до складу валових, витрат, пов`язаних з обслуговуванням (ремонтом та придбанням запасних частин) транспортних засобів, які є основними засобами, та використовуються ним для здійснення господарської діяльності, не відповідають дійсності та нормам податкового законодавства. Зокрема, відповідно до ч. «в» п.п. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 розділу III ПК України витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона) є адміністративними витратами, спрямованими на обслуговування та управління підприємством, які є іншими витратами, що згідно з п. 138,1 ст. 138 ПК України враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування. Зазначає, що ним були здійснені саме витрати на ремонт та придбання запасних частин, що повністю відповідає нормам Податкового кодексу України, а не амортизаційні відрахування, як це зазначено в акті перевірки. Придбання запасних частин та ремонт основних засобів є саме витратами, пов`язаними з господарською діяльністю, а не амортизаційними відрахуваннями, оскільки він не веде облік та не здійснює амортизацію основних засобів, і не застосовує жодного методу амортизації, які визначені Податковим кодексом України. Таким чином, з урахуванням вимог п.п. 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України позивач не здійснював амортизації основних засобів, оскільки амортизаційні відрахування, по-перше, здійснюються за власним бажанням підприємця з окремим веденням обліку таких витрат і Податковий кодекс забороняє підприємцям здійснювати амортизацію таких основних засобів подвійного призначення, як легкові та вантажні автомобілі, а, по-друге, ПК України встановлює, що не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що і було ним зроблено. Тому, на його думку, спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та мають бути скасовані.
Ухвалою від 19.11.2019р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 29.01.2020р. підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем, частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій; напівпричепи та сідлові тягачі згідно з чинним законодавством не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення (т.7,а.с.181-184).
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у Сумській області з 14.05.2019 р. по 03.06.2019 р. було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи - підприємця - ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за результатами якої складено акт від 10.06.2019 № 645/18-28-13-03/ НОМЕР_1 /137, який отриманий позивачем 12.07.2019 року (т.1, а.с.26-53).
Згідно з висновками акту перевірки контролюючим органом встановлено порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 :
- вимог п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України № 2755- IV від 02.12.2010 р. з подальшими змінами та доповненнями в результаті неподання до податкового органу форми 20 ОПП - повідомлення про об`єкт оподаткування або об`єкт, який пов`язаний з оподаткуванням або через який провадиться діяльність;
- вимог п. 177.2 ст. 177, п. п.177.4.6. п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 р. з подальшими змінами та доповненнями в результаті безпідставного завищення валових витрат, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу та, відповідно, до заниження податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 255022,941 грн., в т. ч.: за 2017 р.. - на 138757.36 грн. та за 2018 р. - на 116265.58 грн.;
- вимог п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року зі змінами та доповненнями в результаті заниження податку на додану вартість на 1771,33 грн., із т.ч.: за липень 2017 р. на суму 1088.00 грн., за квітень 2016 р. - на суму 683,33грн.;
- вимог п. 257.5 ст. 287 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 р. з подальшими змінами та доповненнями в результаті несвоєчасної сплати суми податкового зобов`язання з рентної плати за спеціальне використання води за 3 та 4 кв. 2017 р.;
- вимог п. 287.3 ст. 287 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 р. з подальшими змінами та доповненнями в результаті несвоєчасної сплати суми податкового зобов`язання но земельному податку січень-вересень 2017 р., березень, серпень 2018 р.
Розгляд заперечення було здійснено 30.07.2019 року в приміщенні Головного управління ДФС у Сумській області, за результатами якого складено Висновок про результати розгляду заперечення № 40 від 30.07.2019 року та надана письмова відповідь платнику податків ОСОБА_1 за № 4973/ФОП/18-28-13-03-14 від 30.07.2019 року, в якій зазначено про порушення ним вимог пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (т.1,а.с.57-60).
Підставою для винесення податкових повідомлень-рішень став висновок працівників ГУ ДПС у Сумській області про те, що позивачем до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з веденням господарської діяльності, в 2017 р. було включено вартість придбаних запчастин на загальну суму 325658,69 грн. та вартість придбаних шин до вантажних автомобілів на загальну суму 445215,55 грн., а також до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з веденням господарської діяльності, в 2018 р. було включено вартість придбаних запчастин на загальну суму 211253,09 грн. та вартість придбаних шин до вантажних автомобілів на загальну суму 434666,82 грн., що суперечить вимогам Податкового кодексу України, з врахуванням вищезазначених змін в податкове законодавство від 21.12.2016 року, які набрали чинності з 01.01.2017 року.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно зі статтею 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
Згідно із пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.
Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Так, пунктом 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Водночас, як визначено підпунктами 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.
Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).
Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Таким чином, наведеними нормами врегульовано порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, при цьому види основних засобів подвійного призначення визначені підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України - це земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Наведена норма є імперативною, тобто такою, що категорично визначає спосіб та межі її застосування, не допускає жодних відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єкта (прямо вказує правило поведінки); є безальтернативною для сторін, тобто такою, що не встановлює можливості для самостійного визначення обсягу прав та обов`язків в окремих випадках (не передбачає свободи вибору поведінки суб`єкта господарювання).
Таким чином, відсутня необхідність у додатковому (альтернативному, спеціальному) тлумаченні поняття основних засобів подвійного призначення в контексті підпунктів 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, оскільки наведені норми містять чітку імперативну заборону на включення до складу витрат амортизаційних витрат на легкові та вантажні автомобілі як на основні засоби подвійного призначення.
Тобто законодавець відніс, зокрема вантажні автомобілі до основних засобів подвійного призначення з метою урегулювання порядку оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, та при цьому спосіб використання цих вантажних автомобілів суб`єктом господарювання (з комерційною метою чи для особистих потреб фізичної особи) не має юридичного значення.
Отже, за результатами аналізу статті 177 ПК України, необхідно дійти висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, амортизаційні відрахування з вартості вантажних автомобілів та витрат на їх утримання, зокрема витрат на технічне обслуговування і ремонт вантажних автомобілів, у тому числі вантажних сідельних тягачів та напівпричепів, які за своєю конструкцією та обладнанням призначені для перевезення вантажів.
Як встановлено з акту перевірки ФОП ОСОБА_1 , висновки податкового органу про порушення вимог податкового законодавства ґрунтуються на тому, що позивачем до складу документально підтверджених витрат у 2017 - 2018 роках віднесено витрати на утримання основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів.
Відповідно до статті 177 пункту 177.4 підпункту 177.4.5 ПК України, яким доповнено статтю 177 ПК України згідно із Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" №1797-VIII від 21.12.2016р., що набув чинності з 01.01.2017р., фізичними особами-підприємцями на загальній системі оподаткування не включаються до складу витрат, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.
Тобто, починаючи з 01.01.2017р., Податковий кодекс України не передбачає можливість фізичній особі-підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до складу витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, витрати на придбання та утримання вантажних автомобілів.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" №2344-III від 05.04.2001р.
Так, зазначений законодавчий акт надає визначення поняттю "автомобільний транспортний засіб", відповідно до якого таким є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).
Отже, з вищенаведеного визначення встановлено, що закон поділяє автомобільні транспортні засоби за характером використання на такі різновиди: пасажирський, вантажний та спеціальний.
В свою чергу автомобілем вантажним в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт" є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів. Отже, основною ознакою, яка характеризує вантажний автомобіль, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.
В результаті проведеного аналізу вказаного законодавчого акту, суд дійшов висновку, що транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: загального призначення (транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу), спеціалізованого призначення (транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач та фургон) та спеціального призначення (транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій).
Відповідно до норм Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.
Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", викладеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
З наведеного судом робиться висновок, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України № 2344-ІІІ, а тому вони підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.
Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постаново Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 за №1306, визначено, що автопоїзд (транспортний состав) - механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою.
При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд.
В контексті наведених норм, суд приходить до висновку, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та складають транспортний засіб, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Водночас судом враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.
У зв`язку з чим суд вважає, що відповідач правомірно дійшов висновку про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця, витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (сідельних тягачів та напівпричепів).
Також суд не погоджується із посиланнями представника позивача на те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, сідловий тягач підпадає під код 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів, оскільки Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України, проте відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами Податкового кодексу України.
Крім того, частиною третьою статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).
Згідно з наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу (т.7,а.с.170-180) транспортні засоби відносяться до спеціалізованих вантажних сідлових тягачів Е, напівпричепів-рефрижераторів Е, напівпричепів бортових Е, напівпричепів-фургонів Е.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Оскільки у даному разі в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати позивачу відповідно до ст.139 КАС України відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 березня 2020 року

Суддя О.О. Осіпова