Справа № 640/18266/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2020 року м. Київ № 640/18266/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві,

Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

про визнання протиправними дій, скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - податковий орган), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить суд: визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №296295-17 від 08 серпня 2019 року на загальну суму 432 659,82 грн; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3115-10 від 03 вересня 2019 року на загальну суму 113 652,37 грн; визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №296295-17 від 08 серпня 2019 року про опис майна у податкову заставу; визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19 червня 2019 року №, №, №, №004644425, №, №; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19 червня 2019 року №Ф-200 У на загальну суму 97 529,52 грн; визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19 червня 2019 року № на загальну суму 16 483,85 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19 червня 2019 року № на загальну суму 296 511,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що протягом 2016-2018 років ним було відчужено об`єкти нерухомого майна, сплачено податок відповідно до пункту 172.2 статті 172, пункту 167.2 статті 167 Податкового кодексу України, проте податковий орган вказує, що відчуження належних позивачу об`єктів нерухомого майна є його господарською діяльністю з метою отримання прибутку та підлягає оподаткуванню як дохід, отриманий від господарської діяльності. Позивач вказує, що такий висновок податкового органу є власним трактуванням законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві зазначив, що позивачем здійснювалась систематична діяльність щодо реалізації нерухомого майна, отже вказані операції підлягають оподаткуванню відповідно до статті 292 Податкового кодексу України зі сплатою податку на додану вартість, єдиного соціального внеску та військового збору.

У відповіді на відзив позивач вказує, що він як платник податків на час вчинення правочинів з відсудження нерухомого майна діяв відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року до участі у вирішенні справи в процесуальному статусі співвідповідача залучено Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

19 лютого 2020 року Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві отримано копію ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року.

Копія позову отримана Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві 26 лютого 2020 року, про що свідчать матеріали справи.

Проте, станом на час розгляду справи Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві відзив на позов до Окружного адміністративного суду міста Києва не надано, заяв/клопотань до суду також не надходило.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, пункту 79.2 статі 79 Податкового кодексу України, наказу №4600 від 09 квітня 2019 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, за результатом якої складено акт від 15 травня 2019 року №1056/26-15-42-05/ НОМЕР_1 (далі - акт перевірки від 15 травня 2019 року №1056/26-15-42-05/ НОМЕР_1 ).

Так, перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту «а» пункту 176.1 статті 176, пунктів 44.1, 44.3 статті 44 Податкового кодексу України, а саме: не подано книгу обліку доходів та витрат для визначення суми загального річного оподаткованого доходу; пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 293.3 статті 293 Податкового кодексу України - позивачем занижено обсяги виручки за І-ІІІ квартали 2016 року на загальну суму 689 850,00 грн та донараховано до бюджету єдиний податок в сумі 34 492,50 грн; пункту 49.18.5 статті 49 Податкового кодексу України - позивачем не подано декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік; пункту 172.2 статті 172 Податкового кодексу України - позивачем занижено загальну суму оподаткованого доходу на суму 3802441,40 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2016-2018 роки в сумі 414175,38 грн; підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України - позивачем занижено загальну суму оподаткованого доходу в сумі 3802841,00 грн, що призвело до заниження військового збору на загальну суму 18 468,38 грн; пункту 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкова державне соціальне страхування» - подання за невстановленою формою звітності з єдиного соціального внеску за 2016-2018 роки; пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкова державне соціальне страхування», що призвело до заниження сум нарахування по єдиному соціальному внеску на загальну суму 97529,52 грн; пункту 183.2 статті 183, пункту 187.1 статті 187, пункт 188.1 статті 188, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України - позивачем занижено суму зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті в період з 11 серпня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 237209,17 грн та донараховано до бюджету податок на додану вартість в сумі 237 209,17 грн.

Так, перевіркою встановлено, що протягом 2016-2018 років позивачем відчужено об`єкти нерухомості (квартири) на умовах договорів купівлі-продажу на загальну суму 3 802 841,40 грн, а саме у 2016 році одну квартиру, у 2017 році десять квартир, у 2018 році три квартири.

Вказані операції були оподатковані позивачем за ставкою, встановленою статтею 172 Податкового кодексу України, внаслідок чого сплачено податок за ставкою 5 відсотків від отриманої суми (вартості).

З огляду на викладене, податковий орган в акті перевірки від 15 травня 2019 року №1056/26-15-42-05/ НОМЕР_1 вказує, що оскільки позивач протягом 2016-2018 років систематично здійснював діяльність із продажу квартир з метою отримання прибутку, тож зобов`язаний був отриманий дохід від операцій з продажу квартир оподатковувати як дохід від господарської діяльності.

На підставі акту перевірки від 15 травня 2019 року №1056/26-15-42-05/ НОМЕР_1 податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 19 червня 2019 року:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем єдиний податок з фізичних осіб на загальну суму 43 115,63 грн (за основним платежем 34492,50 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 8623,13 грн);

№, яким до позивача застосовано штрафні санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 510,00 грн;

№, яким до позивача застосовано штрафні санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 510,00 грн;

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування на загальну суму 517 819,23 грн (за основним платежем 414 175,38 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 103 543,85 грн);

№, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 23085,77 грн (за основним платежем 18 468,61 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 4617,16 грн);

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 296 511,46 грн (за основним платежем 237209,17 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями

Також, на підставі акту перевірки від 15 травня 2019 року №1056/26-15-42-05/ НОМЕР_1 податковим органом прийнято:

- рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 19 червня 2019 року №46464205, яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції в сумі 510,00 грн.

- вимогу №Ф-200 У про сплату позивачем недоїмки в сумі 97 529,52 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19 червня 2019 року №, яким позивачу нараховано штрафні санкції в сумі 16483,85 грн.

08 серпня 2019 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкову вимогу №296295-17 на загальну суму 432 659,82 грн та рішення про опис майна у податкову заставу №296295-17 .

Крім того, Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03 вересня 2019 року №Ф-3115-10 (по єдиному внеску) на загальну суму 113 652,37 грн (за основним платежем 96658,52 грн, штраф 16 993,85 грн).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включається, зокрема, частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статтею 172 Податкового кодексу України (підпункт 164.2.4 пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України).

Порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна визначено статтею 172 Податкового кодексу України, відповідно до пункту 172.8 якої для цілей цієї статті під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості, крім їх успадкування та дарування.

Згідно з пунктом 172.1 статті 172 Податкового кодексу України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Разом з тим дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 статті 172 Податкового кодексу України, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 статті 172 Кодексу, підлягає оподаткуванню за ставкою 5 %, визначеною пунктом 167.2 статті 167 Податкового кодексу України (пункт 172.2 статті 172 Податкового кодексу України).

Сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, у власності якої перебував об`єкт нерухомості, відчужений за рішенням суду про зміну власника та перехід права власності на таке майно. Фізична особа зобов`язана відобразити доход від такого відчуження у річній податковій декларації (підпункт "б" пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України).

Як зазначено вище, операції з реалізації нерухомого майна оподатковані позивачем за ставкою, встановленою статтею 172 Податкового кодексу України, внаслідок чого сплачено податок за ставкою 5 % від отриманої суми (вартості).

Проте, податковий орган вказує, що реалізація позивачем квартир є підприємницькою діяльністю позивача.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право- та дієздатності.

Тобто, фізична особа перебуваючи у статусі суб`єкта підприємницької діяльності може здійснювати договірні відносини від свого імені, як фізична особа, разом з тим, слід враховувати наступне.

Стаття 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження (стаття 25 ЦК України). Цивільна дієздатність фізичної особи визначається її здатністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, у окремих випадках, вона обумовлена необхідністю досягнення людиною певного віку, але у будь-якому випадку вона не залежить від інших організаційних або формальних чинників, таких як її реєстрація у компетентних державних органах тощо (стаття 30 ЦК України).

Поряд з цим, стаття 50 ЦК України передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Відповідно до статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).

Відтак, підприємницьку діяльність можна представити як сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації на ринку товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків.

При цьому жоден нормативно-правовий акт, зокрема ні Господарський, ні Податковий кодекси України, не містить чітких кількісних критеріїв для визначення систематичності діяльності.

У статті 4 Податкового кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності рішень платника податку, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого рішення може бути прийняте на користь кожної із сторін.

Одночасно, відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України у разі, коли має місце подібна колізія (норма або декілька норм Податкового кодексу України чи іншого нормативно-правового акту суперечать між собою та припускають неоднозначне трактування), рішення приймається саме на користь платника податків.

До того ж, вказаний принцип знайшов своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини у таких справах як «Сєрков проти України» (заява №39766/05) та «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06). Й ці рішення підлягають застосуванню судами як джерела права.

У процесі розгляду згаданих справ Судом було визначено, що національне законодавство не є чітким та узгодженим, не відповідає вимозі "якості" закону і не забезпечує адекватність захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Відтак Суд засвідчив факт порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, і це призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

З урахуванням викладеного суд вважає протиправними податкові повідомлення-рішення від 19 червня 2019 року №, №, №, № та, як наслідок, податкове повідомлення-рішення від 19 червня 2019 року №.

Відповідно до пункту 180.1 статті 180 Податкового кодексу України платником ПДВ є: будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і добровільно реєструється як платник податку в порядку, визначеному статтею 183 Податкового кодексу України; будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України згідно з Митним кодексом; особа, що веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без утворення юрособи; особа - управитель майна, яка веде окремий податковий облік з ПДВ щодо господарських операцій, пов`язаних з використанням майна, отриманого в управління за договорами управління майном; особа, що здійснює операції з постачання конфіскованого майна, знахідок, скарбів, майна, визнаного безхазяйним, майна, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання, та майна, що за правом успадкування чи на інших законних підставах переходить у власність держави (у т. ч. майна, визначеного статтею 243 Митного кодексу України), незалежно від того, чи досягає вона загальної суми операцій із постачання товарів/послуг, установленої пунктом 181.1 Податкового кодексу України та який режим оподаткування застосовує; особа, яка уповноважена вносити податок з об`єктів оподаткування, що виникають внаслідок поставки послуг підприємствами залізничного транспорту з їх основної діяльності, що перебувають у підпорядкуванні платника податку в порядку, встановленому КМУ; особа-інвестор (оператор), який веде окремий податковий облік, пов`язаний з виконанням угоди про розподіл продукції. Особою, відповідальною за нарахування та сплату податку до бюджету в разі постачання послуг нерезидентами, у тому числі їхніми постійними представництвами, не зареєстрованими як платники податку, якщо місце постачання послуг розташоване на митній території України, є отримувач послуг (пункт 180.2 статті 180 Податкового кодексу України).

Отже, платником ПДВ є будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність та якщо загальна сума від оподатковуваних операцій з постачання товарів/послуг, нарахована (сплачена) особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1 млн грн. (без урахування ПДВ).

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку (пункти 187.1 статті 187 Податкового кодексу України).

Як зазначено вище, позивач здійснював діяльність як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, отже у позивача відсутній обов`язок по сплаті ПДВ, що вказує на необґрунтованість податкового повідомлення-рішення від 19 червня 2019 року №.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі, коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до підпункту 89.1.2 пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі: несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Оскільки податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу виноситься за наявності податкового боргу, протиправність вказаних вище податкових повідомлень-рішень є підставою для скасування податкової вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №296295-17 від 08 серпня 2019 року на загальну суму 432 659,82 грн, та рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №3296295-17 від 08 серпня 2019 року про опис майна у податкову заставу.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість висновку відповідача про те, що при здійсненні операцій з продажу об`єктів нерухомого майна позивач діяв як фізична особа-підприємець, а не як фізична особа, отже висновок відповідача про порушення позивачем Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» також є необґрунтованими, що є підставою для визнання протиправними та скасування вимоги №Ф-200 У, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19 червня 2019 року №, рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 19 червня 2019 року №, вимоги Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 03 вересня 2019 року №Ф-3115-10.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем доведено наявність підстав для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та рішень, в той час як відповідачами як суб`єктами владних повноважень покладений на них обов`язок доказування з урахування вимог, визначених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правих підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2.Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №296295-17 від 08 серпня 2019 року.

3.Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3115-10 від 03 вересня 2019 року.

4.Визнати протиправним скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №296295-17 від 08 серпня 2019 року про опис майна у податкову заставу.

5.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19 червня 2019 року №, №, №, №, №, №, винесені Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві.

6.Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19 червня 2019 року №Ф-200 У.

7.Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19 червня 2019 року №.

8. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 19 червня 2019 року №.

9.Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04655,місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) судовий збір в сумі 4 141 (чотири тисячі сто сорок одна) грн 87 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко