Справа № 640/17489/19
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року справа №640/17489/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про визнання протиправним та скасування висновку.

Суть спору: 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Громадської ради доброчесності про визнання протиправним та скасування висновку про невідповідність судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 19.03.2019.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що спірний висновок відповідача є безпідставним, необґрунтованим, таким, що містить неправдиві та недостовірні відомості і прийнятий без врахування усіх обставин та вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим просить визнати його протиправним та скасувати. Зокрема, позивач посилається на порушення відповідачем строку подання висновку; відсутність у ньому підписів усіх членів Громадської ради доброчесності та зазначення автора висновку, що свідчить про анонімний характер викладеної у ньому інформації; відсутність у висновку посилання на надійні та достовірні джерела інформації та збирання такої інформації без згоди позивача, що суперечить положенням статті 32 Конституції України; прийняття висновку з порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи, що під час прийняття спірного висновку відповідач виконував функцію суду; неправомірне здійснення відповідачем аналізу фактів, які мали місце до 30.09.2016; неврахування відповідачем строків давності притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що більшість обставин, які були проаналізовані та відображені відповідачем у спірному висновку, мали місце у період до призначення позивача суддею Окружного адміністративного суду міста Києва, а тому жодним чином не можуть свідчити про його недоброчесність. Також позивач зауважує про неправомірність претензій Громадської ради доброчесності до майна осіб, які не були членами його сім`ї (дружина до укладення шлюбу та теща), необґрунтованість звинувачень позивача в академічній недоброчесності, а також безпідставне неврахування відповідачем правової позиції Вищого адміністративного суду України, якою було мотивовано судове рішення у справі №826/12159/15.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.09.2019 передано справу №640/17489/19 до Шостого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 визначено підсудність адміністративної справи №640/17489/19 за Київським окружним адміністративним судом.

18.10.2019 матеріали адміністративної справи №640/17489/19 надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

На підставі наведеного справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України у поясненнях по справі зазначила, що висновок про невідповідність судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики складений та поданий Громадською радою доброчесності до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з порушенням вимог Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, внаслідок чого цей висновок був залишений без розгляду. Водночас, враховуючи наявність такого висновку, рішення Комісії про визнання судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді, набирає чинності у порядку, визначеному підпунктом 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту.

Усною ухвалою суду від 17.12.2019, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справ по суті.

У судове засідання, призначене на 16.01.2020 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно.

21.11.2019 на адресу суду від позивача надійшла заява про здійснення розгляду справи за його відсутності.

24.12.2019 на адресу суду від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшло клопотання про розгляд справи без участі третьої особи.

Відповідач, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи єдиним можливим засобом зв`язку - шляхом направлення тексту повістки електронною поштою, у судове засідання не з`явився та про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з частиною дев`ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи заяву позивача та клопотання третьої особи, а також неявку відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, усною ухвалою суду від 16.01.2020, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, вирішено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

в с т а н о в и в:

Указом Президента України від 23.01.2012 №29/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду Дніпропетровської області строком на п`ять років (т.2, а.с.25-28).

Указом Президента України від 15.06.2012 №395/2012 суддю Господарського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 переведено у межах п`ятирічного строку на роботу на посаді судді Окружного адміністративного суду міста Києва (т.1, а.с.87-88).

Наказом в. о. голови Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В. зараховано на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 в межах п`ятирічного строку з 06 серпня 2012 року, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (т.1, а.с.29).

У межах процедури проведення кваліфікаційного оцінювання позивача на відповідність займаній посаді 19.03.2019 Громадською радою доброчесності затверджено висновок про невідповідність судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики (т.1, а.с.24-28).

Цей висновок мотивований посиланням на такі обставини:

1) Суддя не пояснив переконливо не пояснив джерела походження ліквідного майна, витрат (його, членів сім`ї чи близьких осіб) і легальні доходи.

Так, відповідач у висновку зазначив, що згідно з даними, які містяться в деклараціях позивача за 2015-2017 роки, у власності судді та членів його сім`ї знаходилося два паркомісця у житловому комплексі "Парк Авеню", загальна вартість яких, відповідно до ринкових цін, складає не менше 1 600 000,00 грн. Також у користуванні позивача та членів його сім`ї перебувала квартира загальною площею 106 кв. м., розташована в житловому комплексі "Парк Авеню". Власником вказаного майна є мати позивача. Вартість аналогічних квартир в житловому комплексі "Парк Авеню" складає не менше 10 000 000,00 грн.

Крім того, у власності судді перебуває земельна ділянка та недобудований будинок в Київській області, будівництво якого відповідно до матеріалів порталу PROSUD перебуває на фінальній стадії, а вартість може сягати 3 000 000,00 грн.

Також у власності позивача є земельна ділянка в селищі Немішаєве на Київщині, вартість якої відповідно до порталів нерухомості складає від 150 000,00 грн. до 400 000,00 грн. У власності дружини перебуває авто марки Пежо 2003 року випуску, вартістю не менше 110 000,00 грн.

У висновку вказано, що у грудні 2016 року теща позивача придбала автомобіль марки Фольцваген 2012 року випуску, вартістю не менше 325 000,00 грн., та передала його у користування ОСОБА_1 . Відповідно до даних, які містяться в досьє позивача, сукупний дохід тещі ОСОБА_1 за період з 2013 по 2016 роки складав менше 50 000,00 грн.

Відповідно до даних, які містяться в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015-2017 роки позивач та члени його сім`ї володіють колекцією монет, трьома ювелірними виробами, годинником, твором мистецтва га антикварним виробом, сукупна вартість яких на момент подання першої електронної декларації, становила щонайменше 852 600,00 грн.

Таким чином, сукупна вартість рухомого та нерухомого майна, яке перебувало у власності або користуванні ОСОБА_1 та членів його родини станом на кінець 2017 року, складала біля 16 000 000,00 грн.

У 2018 році позивач припинив користування квартирою в житловому комплексі « Парк Авеню » та здійснив продаж одного з двох паркомісць.

У висновку вказано, що до призначення у 2012 році на посаду судді, ОСОБА_1 працював кур`єром, а згодом помічником адвоката та судді, у зв`язку з чим у розсудливого спостерігача виникає сумнів, що офіційних доходів позивача було достатньо для придбання цінного рухомого та нерухомого майна. Аналогічні сумніви виникають і щодо фінансової спроможності його дружини, яка з 2010 року перебуває на посаді судді.

2) Суддя безпідставно не задекларував своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом та дохід.

Так, у декларації про майно, доходи та витрати за 2013 рік позивач не задекларував жодних майнових прав на об`єкти нерухомості, в яких би він та його сім`я могли проживати. Крім того, суддя в 2013 році не задекларував земельну ділянку та будинок, загальною площею 38 кв. м. у м. Чернівці, які належать на праві власності його дружині. Ці об`єкти нерухомості суддя почав зазначати в деклараціях лише з 2014 року.

Також у висновку вказано, що відповідно до даних, які містяться в досьє, 24.09.2014 суддя як потерпілий звернувся до служби 102 з повідомленням, що біля місця його роботи на автомобіль Фольцваген впало дерево та пошкодило його. Відповідач зазначив, що з цього повідомлення слідує, що вказаний транспортний засіб перебував 2014 році у користуванні судді, проте в декларації про майно, доходи та витрати за 2014 рік не була зазначена відповідна інформація про наявність у позивача вказаного автомобіля.

3) Суддя допустив академічну недоброчесність, наприклад, від свого імені використав результати чужої наукової чи творчої праці.

Так, у висновку вказано, що у 2010 році ОСОБА_1 захищав дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук на тему «ІНФОРМАЦІЯ_1», науковим керівником якої вказаний ОСОБА_2 . Втім, у самого ОСОБА_2 є схожа наукова стаття, тема якої: «ІНФОРМАЦІЯ_2». Відповідач зазначив, що якщо порівняти наукові роботи, випливає, що обґрунтування актуальності теми в авторефераті дисертації позивача і початок статті ОСОБА_2 - абсолютно ідентичні, внаслідок чого є підстави вважати, що в своїй роботі суддя допустив академічну недоброчесність, запозичивши частину тексту з праць інших науковців без відповідних посилань на них.

Також у висновку вказано про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації, яка сама по собі не стала підставою для висновку, але потребує поясненню з боку судді.

Так, зокрема, відповідно до даних, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, у квітні 2016 року суддя Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 визнав протиправним звернення Генеральної прокуратури України до Тимчасової слідчої комісії щодо проведення спеціальної перевірки стосовно так званої "судді Майдану" ОСОБА_12, яка в 2013 році виносила рішення проти учасників мирної акції протестую. Зокрема, обрала активістові Революції Гідності запобіжний захід у вигляді арешту на 60 діб. Надалі це рішення було скасоване як незаконне постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016.

Не погоджуючись із зазначеним висновком про невідповідність судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 19.03.2019, позивач звернувся до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування, з приводу чого суд зазначає таке.

Вирішуючи питання підвідомчості даного спору за участю ГРД адміністративному суду, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб.

За змістом статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. При цьому, публічно-правовим є спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

У свою чергу, суб`єктом владних повноважень визнається орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 3 постанови від 20 травня 2015 року №8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" зазначив, що для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Таким чином, спір набуває ознак публічно-правового за наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, які виконують публічно-владні управлінські функції, а статус відповідного органу як суб`єкта владних повноважень не ставиться в залежність від факту його реєстрації як юридичної особи.

Правовий статус та завдання ГРД визначені у статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402).

Відповідно до частини першої статті 87 Закону №1402 Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Частиною шостою цієї ж статті визначено, що Громадська рада доброчесності, серед іншого, надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 88 Закону №1402 якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Згідно з частиною першою статті 85 Закону кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

У пункті 16 частини четвертої статті 85 Закону встановлено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).

Таким чином, Закон покладає на ГРД функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями, тобто відповідач фактично приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями, а тому є іншим суб`єктом при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства і, як наслідок, - суб`єктом владних повноважень.

Крім того, оскільки процес складення та надання висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики є здійсненням владних управлінських функцій та стосується проходження позивачем публічної служби, даний спір є публічно-правовими та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскаржуваний висновок є актом індивідуальної дії, безпосередньо впливає на права та інтереси ОСОБА_1 , створюючи правовідносини, в яких отримати рішення про підтвердження ним здатності здійснювати правосуддя у Окружному адміністративному суді міста Києва він зможе лише у разі, якщо таке рішення буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії, у той час як рішення щодо інших суддів, які не отримали негативного висновку ГРД, ухвалюватиметься, простою більшістю голосів її складу. При цьому, враховуючи, що до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, згідно з частиною першою статті 94 Закону №1402, входять дванадцять членів, рішення щодо позивача має бути прийнято майже одноголосно.

Суд звертає увагу на те, що згідно з частиною третьою статті 88 Закону №1402 рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Отже, чинне законодавство не надає особі право оскаржити рішення Комісії з підстав його необґрунтованості щодо питань невідповідності судді критеріям доброчесності та професійної етики, у разі обґрунтування рішення відповідним негативним висновком ГРД, оскільки Закон допускає можливість оскарження такого рішення Комісії виключно у разі допущення процесуальних (процедурних) порушень.

Водночас, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конвенція ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 та, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства.

Відповідно до статті 8 Конституції України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зазначає, що стаття 13 Конвенції вимагає наявності у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку зі скаргами, які у розумінні Конвенції можуть вважатися «небезпідставними» (рішення у справі «Кіган проти Сполученого Королівства» (Keegan v. the United Kingdom), заява № 28867/03, п. 40; рішення у справі «Багієва проти України» (Bagiyeva v. Ukraine), заява №41085/05, п. 57).

У справі «Зінченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку (п. 108 вказаного рішення).

В пункті 110 рішення у справі «Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, заява №28403/05) Європейський суд з прав людини зазначив, що для того, щоб відповідати вимогам статті 13 Конвенції, засоби юридичного захисту повинні бути ефективними як на практиці, так і в теорії, зокрема органи державної влади держави-відповідача своїми діями або бездіяльністю не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати їхньому використанню (див. рішення від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95, Reports of Judgments and Decisions 1996-VI). Іншими словами, для того, щоб бути ефективним, засіб юридичного захисту має бути незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів влади і бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v.), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи забезпечити належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudіa v.) [ВП], заява № 30210/96, п. 158, ECHR 2000).

Отже, подання даного адміністративного позову є єдиним можливим способом захисту на національному рівні порушених з боку ГРД прав ОСОБА_1 , а тому відмова в його прийнятті та розгляді по суті заявлених вимог означатиме порушення його права на ефективний засіб юридичного захисту, що, в свою чергу, є порушенням вимог як національного законодавства, так і приписів Конвенції та обов`язкової до застосування практики ЄСПЛ.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Надаючи тлумачення зазначеній нормі, Конституційний Суд України в рішенні від 25 грудня 1997 року №9-зп у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) зазначив, що "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Таким чином, беручи до уваги все наведене вище, суд вважає, що позивачем в даному позові було обрано належний та ефективний спосіб захисту його порушеного права шляхом визнання протиправним та скасування спірного висновку.

Надаючи оцінку правомірності прийнятого відповідачем висновку, суд виходить з такого.

Згідно з частиною шостою статті 87 Закону №1402 громадська рада доброчесності, зокрема: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

Правила організації та діяльності Громадської ради доброчесності визначені її Регламентом, схваленим рішенням ГРД від 23 листопада 2016 року №1/2016 (далі по тексту - Регламент ГРД), статтею 2 якого закріплено, що завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі.

З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Рада і її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності (частина друга статті 3 Регламенту ГРД).

Відповідно до статті 18 Регламенту ГРД за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання. У рішенні наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до рішення.

Згідно зі статтею 19 Регламенту ГРД за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає:

1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або

2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Прийнятий колегією Ради висновок виноситься на збори Ради для затвердження. Рада зборами може:

1) затвердити висновок (у тому числі внісши зміни у разі необхідності) і надати його Вищій кваліфікаційній комісії суддів України;

2) скерувати висновок відповідній або іншій колегії Ради чи окремому члену Ради для доопрацювання із внесенням на затвердження Ради;

3) прийняти рішення про направлення інформації Вищій кваліфікаційній комісії суддів України без затвердження висновку;

4) відхилити висновок.

Отже, за результатом проведеної перевірки та (або) аналізу отриманої інформації Громадська рада доброчесності може прийняти та направити до ВККС або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, або рішення про направлення (надання) інформації щодо особи.

Згідно з пунктом 39 висновку Консультативної ради європейських суддів № 17 (2014) про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади вбачається, що джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що підставою для прийняття висновку є наявність у Громадської ради доброчесності або достовірної інформації, або обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

При цьому, обсяг оцінювання, здійснюваного ГРД, обмежується професійною етикою та доброчесністю суддів та кандидатів на посаду судді.

В пунктах 169-170 рішення від 09.04.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява №21722/11) Європейський суд з прав людини зазначив, що словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 (Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (п. 39 рішення ЄСПЛ у справі «C.G. and Others проти Болгарії» від 24.04.2008 (справа №1365/07). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (п. 46 рішення ЄСПЛ у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа №44787/98, ECHR 2001-IX).

Згідно п. 49 рішення ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку.

Водночас, суд зазначає, що визначення поняття «доброчесність» відсутнє у національному законодавстві України.

Натомість, згідно з пунктом 12 Глави 2 Розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03.11.2016 №143/зп-16 (далі-Положення №143), відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

12.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

12.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 9- 12, 15- 19 частини першої статті 106 Закону.

12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

12.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими:

12.7.1. Чесність і порядність.

12.7.2. Контрпродуктивна поведінка.

12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені пунктами 12.1- 12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема:

1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади;

2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

3) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності);

4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді;

5) результатів регулярного оцінювання;

6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності);

7) висновків Громадської ради доброчесності (за наявності);

8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Показник, передбачений пунктом 12.7 цієї глави, визначається за допомогою відповідних тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

У свою чергу, відповідність судді критерію професійної етики, згідно з пунктом 11 Глави 2 Розділу ІІ Положення №143, оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

11.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

11.2. Відповідність судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

11.3. Політична нейтральність.

11.4. Дотримання Кодексу суддівської етики та наявність обставин, передбачених підпунктами 3, 5- 8, 13 частини першої статті 106 Закону.

11.5. Морально-психологічні якості (інтегративність) за складовими:

11.5.1. Розуміння і дотримання правил та норм.

11.5.2. Здатність відстоювати власні переконання.

11.5.3. Дисциплінованість.

11.5.4. Повага до інших.

Показники, передбачені пунктами 11.1- 11.4 цієї глави, оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

Показник, передбачений пунктом 11.5 цієї глави, визначається за допомогою тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

Таким чином, оскільки відповідно до статті 87 Закону Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання, суд вважає, що при прийнятті будь-якого з передбачених статтями 18, 19 Регламенту ГРД рішень відповідач має враховувати саме показники, визначені пунктами 11, 12 Глави 2 Розділу ІІ Положення №143.

Стосовно викладених у спірному висновку тверджень відповідача про відсутність переконливих пояснень позивача про джерела походження ліквідного майна, витрат його, членів сім`ї чи близьких осіб і легальні доходи, а також посилань на недекларування позивачем свого майна та майна членів сім`ї, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон №1700) здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, віднесено до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції.

Відповідно до положень частини першої статті 50 Закону №1700 повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

Національне агентство проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Згідно з положеннями статті 51 Закону №1700 Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам.

Встановлення невідповідності рівня життя суб`єкта декларування задекларованим ним майну і доходам є підставою для здійснення повної перевірки його декларації. У разі встановлення невідповідності рівня життя Національним агентством надається можливість суб`єкту декларування протягом десяти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом.

У разі виявлення за результатами моніторингу способу життя ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство інформує про них спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Отже, виявлення відповідачем за результатом здійснення аналізу декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ознак можливого відображення у декларації недостовірних відомостей та ознак можливого незаконного збагачення, само по собі не є підставою для висновку про невідповідність особи критеріям доброчесності та професійної етики, оскільки відповідні обставини мають бути перевірені уповноваженим на це органом та підтверджені допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 у справі №814/886/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 73355978) зазначив, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 50 Закону №1700-VII НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. Згідно із частиною другою цієї статті у разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей Національним агентством з питань запобігання корупції письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що здійснення контролю та перевірки декларацій, у тому числі достовірності відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції НАЗК.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази звернення членів ГРД до НАЗК з приводу перевірки правильності чи достовірності заповнення декларацій позивачем та докази виявлення НАЗК в ході перевірки декларацій позивача порушень в частині достовірності та повноти відомостей щодо його майна.

Згідно з інформацією, відображеною у суддівському досьє позивача, відповідно до листа НАЗК від 19.12.2017 №51-09/46650/17 повна перевірка декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відносно позивача не проводилася (т.4, а.с.74).

Водночас, в матеріалах справи наявний висновок Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 05.02.2015 №3578-3/10/26-59/17-03 (т.1, а.с.44-45), в якому зазначено, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік вказано достовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1- 10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», які відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права) ОСОБА_1 .

За результатами проведеної перевірки з урахуванням письмових пояснень ОСОБА_1 та підтверджувальних документів також встановлено, що вартість майна (майнових прав), вказаного (вказаних) ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік, набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1- 10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», відповідає наявній податковій інформації про доходи, отримані ОСОБА_1 із законних джерел.

Суд вважає, що відповідач під час прийняття рішень, не повинен перебирати на себе компетенцію інших органів влади в частині встановлення фактів, що згідно з нормами чинного законодавства України прямо не належать до компетенції Громадської ради доброчесності, а віднесені до компетенції інших органів держави, зокрема, наводити висновки щодо достатності підстав вважати встановленими відповідні обставини, у разі відсутності рішення такого компетентного органу, прийнятого у визначеному чинним законодавством України порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позиції відповідача, яка викладена у спірному висновку, в частині наявності сумнівів щодо походження задекларованого позивачем майна, а також несвоєчасності декларування ОСОБА_1 та членами його сім`ї відповідного майна.

При цьому, суд приймає до уваги надані позивачем пояснення та документи, з яких вбачається таке.

09.06.2010 між ОСОБА_1 (Сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Екско Плюс" (Сторона-2) та було укладено договір міни, за умовами якого Сторона-1 зобов`язалась передати у власність Стороні-2 пакет облігацій, а Сторона-2 - прийняти його та передати в обмін у власність Стороні-1 машиномісце №43, площею 11,30 кв. м., яке розташоване в місці Києві в підвалі 1 підземного дворівневого паркінгу по проспекту 40-річчя Жовтня, буд.58.

Відповідно до пункту 4.1 договору ціна продажу нерухомості становить 89 500,00 грн. без ПДВ.

Ціна продажу пакету облігацій становить 89 500,00 грн. (т.1, а.с.137-144).

Суд зауважує, що позивач був призначений на посаду судді Указом Президента України від 23.01.2012, а тому зазначений правочин, вчинений 09.06.2010, не може бути покладений в основу при здійсненні оцінки відповідності судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

27.09.2018 між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_7 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу машиномісця, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю машиномісце НОМЕР_4 , площею 11,30 кв.м., яке розташоване в місці Києві в підвалі 1 підземного дворівневого паркінгу по АДРЕСА_3 .

Пунктом 4 договору визначено, що продаж вчинено за сумою 872 340,00 грн. (т.1, а.с.156-159).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2018 №139414220 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко Марією Олександрівною було прийнято рішення №43234903 від 27.09.2018 про державну реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на машиномісце НОМЕР_4 , яке розташоване в місці Києві в підвалі 1 підземного дворівневого паркінгу по АДРЕСА_3 (т.1, а.с.35).

При цьому, позивачем було подано повідомлення про суттєві зміни у майновому стані та вказано у розділі доходи про отримання доходу у сумі 872 340,00 грн. від відчуження нерухомого майна (т.1, а.с.160-162).

Згідно з договором міни від 09.06.2010 квартира АДРЕСА_6 була придбана ОСОБА_8 .

Як вбачається з матеріалів суддівського досьє, копії яких містяться в матеріалах справи, ОСОБА_8 є матір`ю позивача.

Отже, квартира за адресою: АДРЕСА_6 , була придбана матір`ю позивача 09.06.2010, тобто ще до набуття ним статусу судді, що виключає зв`язок між придбанням вказаного об`єкту нерухомого майна та професійною діяльністю позивача як судді.

Відповідно до інформації з декларацій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2012-2015 роки та декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016-2018 роки позивач є власником земельної ділянки, площею 1047 кв.м., яка розташована в с.Немішаєве Бородянського району Київської області, дата набуття права власності - 14.12.2010.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №283758 від 14.12.2010 на підставі рішення Намішаєвської селищної ради №29-V від 14.05.2010 позивачу було передано у власність земельну ділянку, площею 0,1047 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8 (т.1, а.с.43).

Також позивач є власником земельної ділянки, площею 1250,00 кв. м., яка розташована в с. Гнідин, Бориспільського р-ну , Київської області, дата набуття права власності - 24.02.2009.

Отже, вищевказані земельні ділянки були придбані позивачем ще до набуття ним статусу судді, у зв`язку з чим обставини набуття їх у власність не підлягають аналізу та оцінці при встановленні відповідності позивача як судді критеріям доброчесності та професійної етики.

Стосовно відображеної у висновку інформації про перебування у власності ОСОБА_1 недобудованого будинку у Київській області, суд враховує надані позивачем пояснення щодо здійснення будівництва цього об`єкта власними силами родини за рахунок заощаджень, а також відсутність проведеної на цей час оцінки зазначеного об`єкта незавершеного будівництва, що унеможливлює здійснення об`єктивного аналізу вартості цього будинку на предмет відповідності доходам позивача та його родини.

Стосовно тверджень відповідача про невідображення ОСОБА_1 у декларації за 2013 рік інформації про земельну ділянку та будинок площею 38 кв.м. у м.Чернівці, а також автомобіль марки Peugeot 2003 року випуску, які належали на праві власності його дружині, суд враховує надані позивачем пояснення та документи, які свідчать про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_10 26.06.2014 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ) та, відповідно, відсутність обов`язку декларувати вищевказане майно.

Щодо викладених у спірному висновку тверджень про придбання тещею позивача у 2016 році автомобілю марки Volkswagen 2012 року випуску, вартістю не менше 325 000,00 грн., при сукупному доході за період з 2013 по 2016 роки менше 50000,00 грн., суд зазначає таке.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII визначено, що членами сім`ї особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Рішенням національного агентства з питань запобігання корупції від 11.08.2016 року №3 (зі змінами) затверджено роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно фінансового контролю.

Згідно вказаних роз`яснень, відповідно до статті 1 Закону, членами сім`ї суб`єкта декларування вважаються: 1) особа, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом декларування (чоловік/дружина), незалежно від їх спільного проживання. Це означає, що членом сім`ї суб`єкта декларування є його чоловік/дружина, якщо шлюб між ними офіційно не розірвано (навіть якщо особи спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом тощо); 2) у випадку наявності сукупності таких ознак як спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних) із суб`єктом декларування, членами його сім`ї є також його: діти, у тому числі повнолітні; батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням; будь- які інші особи, у тому числі особи, які спільно проживають із суб`єктом декларування, але не перебувають з ним у шлюбі.

Усі інші особи, за відсутності хоча б однієї із вказаних ознак для цілей декларування не вважаються членами сім`ї суб`єкта декларування (наприклад, особи, які за відсутності вказаних ознак спільно орендують (користуються) житлом, проживаючи в одній квартирі, кімнаті у гуртожитку, готелі тощо).

Отже, за відсутності таких сукупних ознак як спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків із суб`єктом декларування, особа не вважається членом сім`ї суб`єкта декларування й інформація про неї в декларації не відображається.

Суд зазначає про те, що оскільки ОСОБА_11 не є членом сім`ї позивача, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження спільного проживання позивача з тещею або його пов`язаність з нею спільним побутом, оцінка позивача як судді на відповідність критеріям доброчесності та професійної етики не може ґрунтуватися на аналізі майнового стану його тещі.

При цьому, стосовно факту користування позивачем автомобілем марки Volkswagen, що підтверджується його повідомленням (зверненням) 24.09.2014 до служби 102 про випадок пошкодження цього транспортного засобу, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено право власника здійснювати передачу права керування транспортним засобом іншій особі, шляхом передачі такій особі реєстраційного документу на цей транспортний засіб.

Таке право користування не є постійним, а в силу специфіки його виникнення та припинення може тривати незначний проміжок часу (наприклад, декілька годин або хвилин).

Суд наголошує на тому, що відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів, які б підтверджували тривале та систематичне використання ОСОБА_1 у 2014 році автомобілю марки Volkswagen, а також наявність цього права користування станом на кінець звітного періоду, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що твердження ГРД про перебування у користуванні позивача протягом 2014 року автомобілю марки Volkswagen базуються виключно на припущеннях.

Стосовно обставин наявності у власності позивача та членів його сім`ї колекції монет, трьох ювелірних виробів, годинників, твору мистецтва та антикварного виробу, сукупна вартість яких на момент подання першої електронної декларації, становила щонайменше 852600,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 статті 46 Закону №1700 (в редакції від 12.02.2015) у декларації зазначаються відомості, зокрема, про цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 46 Закону №1700 в редакції від 15.03.2016 у декларації зазначаються відомості, зокрема, про цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право.

Відповідно до примітки до пункту 3 частини першої статті 46 Закону №1700 декларування цінного рухомого майна, зазначеного у цьому пункті (крім транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів), права на яке набуті до подання суб`єктом декларування першої декларації відповідно до вимог цього Закону, здійснюється з обов`язковим зазначенням інформації про набуття такого майна до початку періоду здійснення діяльності із виконання функцій держави або місцевого самоврядування або у такий період. При цьому зазначення даних щодо його вартості та дати набуття у власність, володіння або користування не є обов`язковим.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодної інформації стосовно вартості відповідного цінного майна позивача та його сім`ї. При цьому, у позовній заяві позивач наголосив на тому, що він та його дружина не здійснювали експертну оцінку задекларованого цінного майна, оскільки проведення експертної оцінки не є обов`язковим в силу вимог чинного законодавства, а відображення у деклараціях цих предметів було здійснено саме у зв`язку з необізнаністю щодо їх вартості, яка може перевищувати поріг, встановлений статтею 46 Закону №1700.

До того ж, суд зауважує, що позивачем було повідомлено про набуття права власності на ці предмети до початку періоду здійснення діяльності із виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у зв`язку з чим аналіз обставин набуття права власності на це майно не може бути покладений в основу при здійсненні оцінці відповідності позивача як судді критеріям доброчесності та професійної етики.

Щодо викладених у спірному висновку тверджень ГРД про допущення позивачем академічної не доброчесності суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має науковий ступінь кандидата юридичних наук зі спеціальності адміністративне право і процес, фінансове право, інформаційне право, що підтверджується дипломом кандидата наук серії НОМЕР_2 .

Диплом виданий на підставі рішення президії Вищої атестаційної комісії України від 06.10.2010 (протокол №38-06/6) (т.1, а.с.47).

Відповідно до автореферату дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук тема дисертації позивача - "ІНФОРМАЦІЯ_1". Науковим керівником зазначений президент Одеської національної юридичної академії, доктор юридичних наук, професор ОСОБА_2 (т.1, а.с.48-49).

Водночас, у збірнику наукових праць "Актуальні проблеми держави і права" (випуск 59), виданому Національним університетом "Одеська юридична академія", розміщено наукову статтю ОСОБА_2 на тему "ІНФОРМАЦІЯ_2" (т.1, а.с.50-52).

Суд звертає увагу на те, що вказаний збірник був випущений у 2011 році, про що безпосередньо вказано на веб-ресурсі, гіперпосилання на який міститься у спірному висновку (ІНФОРМАЦІЯ_3). При цьому, як захист позивачем дисертації на тему "ІНФОРМАЦІЯ_1", так і отримання ним диплому кандидата наук, відбулося у 2010 році, що свідчить про безпідставність тверджень ГРД про допущення позивачем академічної недоброчесності.

Стосовно відображеної у висновку інформації про ухвалене позивачем рішення про визнання протиправним звернення Генеральної прокуратури України до Тимчасової слідчої комісії щодо проведення спеціальної перевірки стосовно судді ОСОБА_12 , яке в подальшому було скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 5 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 на 1098 засіданні заступників міністрів, судді повинні мати необмежену свободу щодо неупередженого розгляду справ відповідно до законодавства та власного розуміння фактів.

У названих Рекомендаціях також зазначено, що судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (пункт 70). Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66).

Принципом І (2) (а)(і) Рекомендації №(94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленої 13.10.1994 Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів, передбачено, що рішення суддів не повинні переглядатись інакше, ніж через визначену законом процедуру апеляцій.

Відповідно до Висновку Першої експертної комісії Міжнародної Асоціації Суддів (2000) «Незалежність судді у його власному суді» суттєвою умовою незалежності судді є неможливість зміни рішення судді ніким, крім іншого судді в процесі апеляції, коли це прямо передбачено законом. Будь-які процедури контролю за якістю рішень, що проводяться самими суддями чи представниками інших гілок влади не можуть бути використані замість апеляції, або здаватися такими, що замінюють апеляцію, оскільки це відкриває шлях для прямого впливу на суддів.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» зазначено, що рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження (пункт 80).

Так само, ГРД не наділена законом повноваженнями оцінювати законність та обґрунтованість судового рішення, у тому числі у справі №826/12159/15, та, відповідно, робити будь-які висновки з даного приводу, незалежно від кута зору.

За таких обставин, посилання ГРД у спірному висновку на скасування в апеляційному порядку прийнятого позивачем рішення у справі №826/12159/15 є необґрунтованим та безпідставним.

Згідно з п. 48 висновку Консультативної ради європейських суддів (надалі - КРЕС) №17 (2014) про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади, процес індивідуального оцінювання для кар`єрних цілей або підвищення судді не повинен враховувати думку суспільства стосовно судді. Ця думка не завжди може бути результатом повного чи всебічного розуміння інформації або, можливо, навіть ґрунтуватися на нерозумінні діяльності судді в цілому.

Пунктом 30 висновку КРЕС №18 (2015) передбачено, що оцінюванням не варто зловживати, наприклад, для вчинення політичного тиску на суддів чи піддавання сумніву окремих рішень.

Статтею 22 Регламенту ГРД передбачено, що член ГРД, за результатами перевірки, аналізу інформації готує проект рішення або висновку.

Проект висновку повинен містити:

1) найменування Ради;

2) повне ім`я судді (кандидата на посаду судді), щодо якого надається висновок, місце його роботи;

3) лаконічне і систематизоване викладення інформації, яка свідчить про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та (або) професійної етики або викликає обґрунтований сумнів щодо відповідності цим критеріям, у разі необхідності з посиланням на додатки;

4) мотиви для ухвалення висновку;

5) висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності.

Із системного аналізу норм статті 87 Закону №1402, статей 19, 21, 22 Регламенту ГРД вбачається, що висновок ГРД має відповідати вимогам вмотивованості, тобто містити виключно достовірну та підтверджену інформацію, що свідчить про підстави для винесення ГРД висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та (або) професійної етики або може викликати обґрунтований сумнів щодо відповідності цим критеріям.

Згідно п. 39 висновку КРЄС №17 (2014) про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади, згідно з яким, джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів.

Натомість, за результатом дослідження та аналізу наявних у матеріалах справи доказів та фактичних обставин справи, судом встановлено, що обставини, викладені у спірному висновку, не були належним чином перевірені Громадською радою доброчесності та носять характер припущень.

Разом з тим, необхідною та достатньою передумовою для прийняття відповідачем висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності є отримання ГРД достовірної інформації, яка є достатньою для такого висновку, або наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

Наявність відповідних передумов під час розгляду даної справи судом не встановлена та відповідачем не доведена.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування висновку про невідповідність судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 19.03.2019.

Водночас, суд не може погодитися з твердженням позивача про виконання Громадською радою доброчесності функції суду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконавцем судової функції може бути не тільки суд, а й парламент, адміністративні органи. ЄСПЛ виробив низку критеріїв, на основі яких визначається, чи виконує той чи інший орган судову функцію. Так у справі «Савіно та інші проти Італії» (AFFAIRE SAVINO ET AUTRES c. Italie) застосовано такі три критерії: наявність організованої процедури; наявність у органу, який вирішує спір, так званої «повної юрисдикції»; обов`язковість рішення для обох сторін спору (параграф 74 Рішення від 28 квітня 2009 року).

В пункті 24 Рішення у справі «AFFAIRE ARGYROU ET AUTRES c. GRИCE» (заява №10468/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що термін «суд» в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції не обов`язково означає суд класичного типу, інтегрований в стандартну судову структуру країни (Campbell і Fell проти Сполученого Королівства, 28 червня 1984 р., п.76). Для цілей пункту 1 статті 6 орган може розглядатися як "суд" у матеріальному значенні цього терміну, тобто коли він повинен вирішувати на підставі правових норм з повною юрисдикцією та відповідно до організованої процедури будь-яке питання в межах своєї юрисдикції (Sramek проти Австрії, 22 жовтня 1984 р., п. 36, та Бомартін проти Франції, 24 листопада 1994 р., п. 38). Нарешті, право приймати обов`язкове рішення, яке не може бути змінено не судовою владою, притаманне самому поняттю «суд» (Van de Hurk c. Pays-Bas, 19 квітня 1994 п. 45).

Суд звертає увагу на те, що у даному випадку Громадська рада доброчесності не може бути прирівняна до «суду» в розумінні статті 6 Конвенції, оскільки прийняті та затверджені нею рішення та висновки підлягають обов`язковому розгляду Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та можуть бути відхилені кваліфікованою більшістю від складу Комісії. Отже, ГРД не наділена «повною юрисдикцією» та не вправі приймати «обов`язкові рішення, які не можуть бути змінені не судовою владою», що є характерними ознаками органу, який виконує роль «суду» в розумінні статті 6 Конвенції.

Інші доводи позивача, викладені в позовній заяві, суд визнає такими, що не впливають на юридичну оцінку спірного рішення Громадської ради доброчесності.

В пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У даній справі всебічно та в повному обсязі дослідивши та оцінивши в сукупності обставини справи, докази, та аргументи сторін, які впливають на юридичну оцінку спірного рішення Громадської ради доброчесності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати висновок про невідповідність судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений Громадською радою доброчесності 19.03.2019.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Громадської ради доброчесності (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, буд.9).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Дудін С.О.