Справа № 520/997/2020
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

23 березня 2020 р. справа № 520/997/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В, розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області при відмові ОСОБА_1 в призначенні з 25.04.2019р. пенсії за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден; 2) зобов`язання Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з 25.04.2019 р. ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 25.04.2019р. відповідно до ч.3 ст.53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992р. №418, та здійснити її виплату; 3) допустити постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць з 25.04.2019 року по 24.05.2019р.; 4) встановлення строку виконання судового рішення: 1 місяць з дня набрання ним законної сили; 5) відшкодування ОСОБА_1 судових витрат у розмірі сплати судового збору.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що відмова у призначенні пенсії за п.«а» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є протиправною, адже робота за сумісництвом у складі позаштатної парашутно-десантної групи не позбавляє права на отримання пенсії за вислугу років як особи льотного складу.

16.03.2020 р. від позивача до суду надійшов уточнений адміністративний позов, який було надіслано засобами поштового зв`язку 14.03.2020р.

Згідно ч. 1 ст. 47 КАС України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 ст. 262 КАС України передбачено, що підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 21.02.2020р. було відкрито провадження по даній справі у порядку ст. 263 КАС України.

Отже, суд не приймає уточнений адміністративний позов позивача, оскільки він його подав 14.03.2020р., тоді як згідно вимог ст. 47, 262 КАС України, строк подання уточненого позову по даній справі сплинув 10.03.2020р. (як наступний день після вихідного дня, на який припадає 15-дений строк подання уточненої позовної заяви - 07.03.2020р.)

А відтак, розгляд та вирішення спору по суті здійснюється за первинно заявленими позовними вимогами.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом пенсійний орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що проведена перевірка поданих заявником документів показала на неможливість підтвердження їх достовірності у зв`язку із відсутністю в архівних установах потрібних відомостей.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії диплома серії НОМЕР_1 заявник у період 1980р.-16.06.1983р. навчався у Калужському авіаційно-технічному училищі ДОСААФ СРСР за спеціальністю технічна експлуатація літаків та авіадвигунів.

Згідно із записами у копії трудової книжки серії НОМЕР_2 заявник у період 27.05.1983р.-03.05.1988р. працював авіаційним техніком, у період 03.05.1988р.-03.07.1995р. працював авіаційним техніком бригадиром, у період 03.07.1995р.-14.09.1996р. працював інженером ТЕУ, у період 14.09.1996р.-03.11.1998р. працював начальником групи регламенту гвинтокрилів і двигунів, у період 03.11.1998р.-18.01.1999р. працював авіаційним техніком по планеру та двигуну, у період 18.01.1999р.-19.07.1999р. працював начальником групи регламенту гвинтокрилів і двигунів, 19.07.1999р. був звільнений на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із ліквідацією військової частини НОМЕР_3 .

Окрім того, згідно із записами у цій же трудовій книжці заявник входив до складу позаштатної парашутно - десантної групи, а саме: у період 31.05.1983р.-16.02.1987р. у якості парашутиста рятувальника, у період 16.02.1987р.-28.02.1994р. у якості бортового оператора Мі-2 з випуску парашутистів за сумісництвом, у період 28.02.1994р.-10.10.1994р. у якості парашутиста рятівника, бортового оператора з випуску парашутистів за сумісництвом, у період 10.10.1994р.-19.07.1999р. був допущений до роботи у якості бортового оператора з випуску парашутистів гвинтокрилу Мі-8, 19.07.1999р. був звільнений зі складу парашутно-десантної групи на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із ліквідацією військової частини НОМЕР_3 .

З копії довідки Харківської обласної організації Товариства сприяння Оборони України від 24.04.2019р. №1/62 вбачається, що заявник у період 31.05.1983р.-28.02.1994р. працював за сумісництвом парашутистом рятувальником позаштатної парашутно-десантної групи Богодухівського УАЦ ДОСААФ.

За відомостями копії книжки парашутиста-рятувальника позаштатної парашутно-десантної групи та копії довідки Харківської обласної організації Товариства сприяння Оборони України від 24.04.2019р. №1/64 у період 1983р.-1999р. заявник виконав нормативи необхідної кількості стрибків із парашутом.

На указаний проміжок часу припадає 15 повних років та 7 повних місяців (адже до роботи парашутиста рятувальника за сумісництвом заявник став - 31.05.1983р.).

За твердженням заявника 25.04.2019р. мала місце подія подання до пенсійного органу заяви про призначення пенсії у порядку п.«а» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Пенсійним органом була проведена перевірка достовірності поданих заявником документів, результати якої оформлені актом №2179 від 11.06.2019р., де зазначено висновок про неможливість підтвердити виконання річних нормативів як з нальоту, так і з стрибків.

У зв`язку із цим, пенсійним органом було відмовлено у призначенні пенсії, про що складено лист від 22.07.2019р. №431/03-5-20.

Доказів прийняття за зверненням заявника від 25.04.2019р. рішення у порядку ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний орган до суду не подав.

Не погодившись із правомірністю вчиненого пенсійним органом діяння, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, оскільки і Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і Закон України «Про пенсійне забезпечення» регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні мають норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як акту права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

У силу положень ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Процедура подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" додатково регламентована нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі за текстом - Порядок №22-1).

Відповідно до п. 4.1 розділу IV Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Згідно положень п.4.3 Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Таким чином, обов`язок тероргану ПФУ вирішити звернення громадянина з приводу призначення чи перерахунку пенсії шляхом прийняття окремого письмового рішення виникає лише у разі подання таким громадянином заяви за формою згідно з додатком 2 до Порядку №22-1.

Подання ж громадянином заяви довільної форми не виключає можливості вирішення терорганом ПФУ порушених у зверненні питань у порядку Закону України «Про звернення громадян» у спосіб надання відповіді у формі листа без прийняття відповідного рішення як-то передбачено ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У спірних правовідносинах пенсійний орган не посилався на подання заявником звернення неустановленого формуляру, але доказів прийняття рішення у порядку ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суду не надав.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п. 18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.

Визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.

Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.

При цьому, суд зважає, що відмова владного суб`єкта як різновид форми реалізації адміністративного волевиявлення (управлінської функції) може бути втілена як у рішенні владного суб`єкта, так і в дії владного суб`єкта, котра має певну документальну фіксацію.

Проте, оскільки у даному випадку пенсійний орган не вчинив прямо передбаченої законом управлінської дії, а саме: прийняття рішення у порядку ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", то суд вважає, що відповідь на звернення громадянина з приводу призначення пенсії листом слід кваліфікувати у якості вчинення бездіяльності, котра містить усі ознаки протиправної.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що у випадках, які прямо не врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до відносин із пенсійного забезпечення осіб можуть бути застосовані норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», але виключно за умови відсутності суперечностей із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким випадком, зокрема, є пенсійне забезпечення найманих працівників із категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу відповідно до ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На момент складання пенсійним органом листа від 22.07.2019р. вже було прийнято рішення Конституційного суду України від 04.06.2019р. №2-р/2019 по справі №1-13/2018 (1844/16, 3011/16), а тому ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягає застосуванню у редакції, до внесення змін Законами України від 02.03.2015р. №213-VIII, від 24.12.2015р. №911-VIII.

Тому, згідно з п.«а» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники льотного і льотно-випробного складу при вислузі років на цих посадах не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Постановою Кабінету Міністрів України №418 від 21.07.1992р. «Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробувального складу» затверджений Перелік посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, до яких відносяться: члени екіпажів повітряних суден та інших літальних апаратів; льотно-інструкторський склад; командно-льотний склад; та парашутисти всіх найменувань, рятувальники, а також десантники-пожежники всіх найменувань, інструктори авіапожежної служби, керівники парашутних (парашутно-рятувальних, пошуково-рятувальних) підрозділів, працівники позаштатних і штатних парашутно-десантних груп, які здійснюють стрибки з парашутом або спуски (підйоми) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, що перебувають на висоті не менше 10 метрів (далі за текстом Перелік посад №418).

Цією ж постановою Уряду України затверджений і Порядок призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, згідно з п.5 якого до вислуги років працівникам льотно-випробного-складу зараховується, зокрема: час служби на посадах льотного складу Збройних Сил колишнього Союзу РСР і України та робота на посадах льотного складу цивільної авіації - в порядку, встановленому для призначення пенсій відповідно військовослужбовцям і льотному складу цивільної авіації; час роботи на посадах льотного складу в цивільній авіації інших країн - в порядку, встановленому для призначення пенсій льотному складу цивільної авіації, за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України (за період роботи починаючи з 1992 року).

Статтею 57 Повітряного кодексу України передбачено, що екіпаж повітряного судна складається з осіб льотного складу, до якого належать особи льотного екіпажу та екіпажу пасажирського і вантажного салону, які під час польоту постійно виконують такі функції: 1) виконання процедур, передбачених керівництвом з льотної експлуатації повітряного судна; 2) обслуговування устаткування, механізмів та приладів, необхідних для польоту повітряного судна, а також обладнання, встановленого на повітряному судні та необхідного для виконання польотного завдання; 3) забезпечення процедур безпеки пасажирів на борту повітряного судна та їх обслуговування. Склад екіпажу визначається залежно від типу повітряного судна, характеристик і тривалості польоту, характеру операцій, для яких це повітряне судно призначене. Склад випробувального екіпажу визначається відповідно до авіаційних правил України щодо проведення випробувальних польотів. Поіменний список членів екіпажу визначається експлуатантом перед кожним польотом. Мінімальна чисельність складу екіпажу повітряного судна встановлюється керівництвом з льотної експлуатації конкретного типу повітряного судна. Усі члени екіпажу належать до льотного складу.

Перелік посад авіаційного персоналу Збройних Сил України затверджено наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018р. №40, п.1 якого визначено льотний склад авіації Збройних Сил України, а саме: льотний склад льотного екіпажу повітряного судна (пункт 1.1) та льотний склад екіпажу салону (пасажирського, вантажного) повітряного судна (пункт 1.2). Зокрема, посада старшого інструктора-рятувальника (код 212) входить в льотний склад екіпажу салону (пасажирського, вантажного) повітряного судна, як посада штатних пошуково-рятувальних і парашутно-десантних служб (груп) та штатних рятувальних парашутно-десантних (пошуково-рятувальних) груп.

Відповідно до п.2.2 Інструкції про класифікацію авіаційного персоналу державної авіації України ( затверджена наказом Міністерства оборони України від 05.01.2015р. №3) до льотного складу належать: члени екіпажу ПС, а саме: льотний екіпаж ПС та екіпаж салону (пасажирського, вантажного), в тому числі бортові механіки (провідники, радисти, оператори, спостерігачі, перекладачі тощо), персонал штатних пошуково-рятувальних і парашутно-десантних служб (груп) та штатних рятувальних парашутно-десантних (пошуково-рятувальних) груп.

Окрім того, згідно з п.2 розділу І Правил виконання польотів державної авіації України (затверджені наказом Міністерства оборони України від 05.01.2015р. №2) льотний склад - особи САД ДА (суб`єкти авіаційної діяльності державної авіації), які мають спеціальну підготовку і виконують функціональні обов`язки у складі екіпажу на борту повітряного судна у польоті.

За визначенням п.2 розділу ІІ названих Правил до льотного екіпажу ПС (повітряні судна) належать особи льотного складу, які виконують обов`язки з пілотування, навігації, бойового застосування та експлуатації ПС під час польоту у кабіні ПС, а саме: льотчики, льотчики-штурмани, льотчики-оператори, штурмани, курсанти і слухачі ВНЗ, бортові інженери, бортові техніки, бортові механіки, бортові радисти, бортові стрільці.

Як визначено п.3 розділу ІІ цих же Правил до екіпажу салону (пасажирського, вантажного) належать особи льотного складу, які виконують обов`язки у салоні ПС з обслуговування устаткування, механізмів та приладів, необхідних для польоту ПС, а також обладнання, встановленого на ПС та необхідного для виконання польотного завдання, забезпечення процедур безпеки пасажирів на борту ПС та їх обслуговування, а саме: бортові механіки, бортові провідники, бортові радисти, бортові оператори (спостерігачі, перекладачі тощо), фахівці штатних пошуково-рятувальних і парашутно-десантних служб (груп) та штатних рятувальних парашутно-десантних (пошуково-рятувальних) груп, які мають відповідну підготовку та допущені до виконання пошуково-рятувальних робіт (далі - авіаційні рятувальники), а також інші особи авіаційного персоналу, які необхідні для експлуатації ПС, його систем та обладнання у польоті (зазначених Правил).

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 06.11.2019р. по справі №1.380.2019.000895: 1) поняттям "льотний склад" охоплюється як льотний склад льотного екіпажу повітряного судна, так і льотний склад екіпажу салону (пасажирського, вантажного) повітряного судна; 2) посада інструктора рятувальної парашутно-десантної групи в силу вимог ст.57 Повітряного кодексу України, наказу Міністерства оборони України від 05.02.2018р. №40, Інструкції про класифікацію авіаційного персоналу державної авіації України (затвердженої наказом Міністерства оборони України від 05.01.2015р. №3 належить до посад "льотного складу"; 3) аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 25.10.2019р. (адміністративне провадження К/9901/18698/19).

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що виконувана заявником за сумісництвом робота підпадає під категорію роботи осіб «льотного складу».

Вирішуючи спір за вимогою про зобов`язання Управління призначити пенсію за вислугу років і про зобов`язання Управління провести обчислення пенсії відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п.7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробувального складу цивільної авіації (затвердженого постановою КМУ від 21.07.1992р. №418), суд з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України вважає за необхідне взяти до уваги правовий висновок постанови Верховного Суду від 05.09.2018р. по справі №826/9727/16 з приводу застосування п.4 ч.2 ст.245 КАС України, згідно з яким суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019р. у справі №2340/2921/18).

Судом достовірно установлено, що у спірних правовідносинах пенсійний орган не досліджував обставин, пов`язаних із обрахуванням вислуги заявника по роботі за категорією особи «льотного складу», не надавав жодної юридичної оцінки цим обставинам, владних управлінських суджень з даного приводу не висловлював.

Також судом достовірно установлено, що у спірних правовідносинах пенсійний орган не досліджував обставин, пов`язаних із обчисленням заробітку заявника по роботі за категорією особи «льотного складу», не надавав жодної юридичної оцінки цим обставинам, владних управлінських суджень з даного приводу не висловлював.

Допущена пенсійним органом бездіяльність і не надання правової оцінки юридично значимим факторам унеможливлює задоволення позову за цією вимогою, наслідок чого є також і відсутність підстав для задоволення позову за вимогою проведення виплат за ще непризначеною пенсією.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, в рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Розглядаючи справу, суд враховує, що за визначенням ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст.72); Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.72).

Відповідно до ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу ч.4 цієї ж статті процесуального закону суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Окрім того, у силу ч.1 ст.74 КАС України також суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

При цьому, ч.2 ст.74 КАС України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як визначено ч.1 ст.76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Неподання заявником взагалі будь-яких доказів про розмір заробітку за виконання роботи за категорією особи «льотного складу» як до пенсійного органу (про що свідчить текст позову), так і до суду є додатковою підставою для відмови у позові за вимогою про зобов`язання обчислити та виплатити пенсію.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк не подав до суду доказів прийняття за зверненням заявника рішення як того вимагають положення ч.5 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Указана обставина спричиняє неправомірність допущеної бездіяльності і необхідність вирішення по суті порушеного заявником питання.

Щодо строків звернення позивача до суду з вказаним позовом, суд зазначає, що відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду від 11.06.2019р. по справі 206/7230/16-а (2-а/206/174/16) у спорах про призначення пенсії має застосовуватись 6-місячний строк звернення до суду.

Як встановлено судом вище, за зверненням позивача з заявою стосовно призначення пенсії за вислугу років, відповідачем було складено лист від 22.07.2019р. № 431/03-5-20, яким було відмовлено у призначенні пенсії.

Позивач звернувся до суду з вказаним позов шляхом надсилання позовної заяви поштою 22.01.2020р., отже за відсутністю пропуску 6-місячний строку звернення до суду.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з приводу неприйняття відповідно до частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» рішення за зверненням ОСОБА_1 від 25.04.2019р. стосовно призначення пенсії у порядку п. «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, Харків, Харківська область, 61000, ) розглянути по суті звернення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) від 25.04.2019р. стосовно призначення пенсії у порядку п. «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із прийняттям рішення відповідно до частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позов у решті вимог залишити без задоволення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ), за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місце знаходження м-н Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, код ЄДРПОУ - 14099344) частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева