Справа № 400/2282/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/2282/19
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

при секретарях Ішханяні Р.А.,

за участю представника позивача-адвоката Мартиненко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 29.11.2019р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

25.07.2019 року ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.02.2019 року:

- №7, яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 901 374 грн. (з яких 600 916 грн. - за податковими зобов`язаннями, 300 458 грн. - за штрафними санкціями);

- №7, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ за вересень 2018 року на 41012 грн.;

- №7, яким застосовано штраф в сумі 177 346 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення податкового органу є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках перевірки та, крім того, згідно приписів абз.2 ч.56.9 ст.56 ПК України, відповідачем не направлено на адресу позивача рішення за результатами розгляду адміністративної скарги, яка, за таких обставин вважається задоволеною, а ці 2 спірні податкові повідомлення-рішення - скасованими.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року адміністративний позов ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» - задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано прийняте 18.02.2019 року ГУ ДФС у Миколаївській області податкове повідомлення-рішення №7. Визнано протиправним і скасовано прийняте 18.02.2019 року ГУ ДФС у Миколаївській області податкове повідомлення-рішення №7. В задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування прийнятого 18.02.2019 року ГУ ДФС у Миколаївській області податкового повідомлення-рішення №7 - відмовлено. Стягнуто на користь позивача судовий збір в сумі 16180,80 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДФС у Миколаївській області 18.12.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволеній частині позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнав та наполягав на залишенні її без задоволення.

Відповідач в судове засідання суду 2-ї інстанції з невідомих причин не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника позивача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» () зареєстровано юридичною особою 16.05.2003р. Миколаївським міським управлінням юстиції, взято на податковий облік - 20.05.2003р. та є платником ПДВ. Основний вид діяльності за КВЕД: 01.11. «Вирощування зернових, бобових, олійних культур. Юридична адреса: 54046, м.Миколаїв, вул.Кіровоградська,23. Директор (співзасновник) ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» - Іванова Н.В. (одночасно є директором/бухгалтером/співзасновником ще 4-х підприємств).

В період з 12.12.2018р. по 20.12.2018р. посадовими особами ГУ ДФС у Миколаївській області, на підставі наказу №2747 від 12.12.2018р. було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» () з питань дотримання вимог податкового законодавства з ПДВ по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками - ТОВ «ТК «ПРОК-М»» за березень-вересень 2018 року, ТОВ «ГАЙДАР ПЛЮС» за липень-вересень 2018 року, та контрагентами-покупцями, яким у подальшому були реалізовані товари (послуги), придбані у вищенаведених контрагентів-постачальників.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 28.12.2018 року №2991/14-29-14-07/32507637, в якому було зафіксовано ряд порушень підприємством вимог діючого податкового законодавства, а саме приписів ст.ст.185,187,188,189,198,200,201 ПК України.

04.02.2019 року ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» на вказаний вище акт перевірки від 28.12.2018р. подано до ГУ ДФС у Миколаївській області письмові заперечення, які, в свою чергу, до уваги взяті не були (відповідь від 13.02.2019р. №955/10/14-29-14-07-14).

В подальшому, на підставі висновків вказаного вище акту перевірки від 28.12.2018р., уповноваженою особою відповідача 18.02.2019 року було прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №7, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання з ПДВ на 901 374 грн., з яких 600916 грн. - за податковими зобов`язаннями, 300458 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №7, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ за вересень 2018 року на 41012 грн.;

- №7, яким застосовано штраф в сумі 177346 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних.

Вищевказані податкові повідомлення-рішення від 18.02.2019 року були направлені на адресу позивача засобами поштового зв`язку та були отримані останнім 22.02.2019р.

Не погодившись із прийнятими контролюючим органом 2 спірними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач скористався своїм правом на їх адміністративне оскарження до вищестоящого органу.

Так, 04.03.2019 року ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» подало до Державної фіскальної служби України скаргу, в якій просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.02.2019 року №7 та №7 (вих. №04/03-19).

Вказана скарга була отримана ДФС України 06.03.2019р.

Але наприкінці березня 2019р. позивач отримав від ДФС України лише тільки рішення від 22.03.2019р. про продовження строку розгляду скарги від 04.03.2019р. - до 04.05.2019р.

Рішення ж ДФС України по суті скарги від 04.03.2019 року позивач станом на 25.08.2019р. не отримав.

Далі, 25.06.2019 року на адресу позивача від ГУ ДФС у Миколаївській області надійшли податкова вимога від 19.06.2019 року №195847-50 на суму 1 081 349,05 грн. та рішення від 19.06.2019 року №45/14-29-50-07-29 про опис майна у податкову заставу.

Не погоджуючись з такими діями та з рішеннями контролюючого органу, позивач 25.08.2019р. звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги п.56.9 ст.56 ПК України, виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності дій та 2-х спірних рішень відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх частково необгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, з 01.01.2011р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до приписів п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім НБУ) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Положеннями ж п.75.1 ст.75 ПК України, в свою чергу, передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, в грудні 2018р. посадовими особами ГУ ДФС у Миколаївській області, на підставі наказу №2747 від 12.12.2018р. було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» з питань дотримання вимог податкового законодавства з ПДВ по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками - ТОВ «ТК «ПРОК-М»» за березень-вересень 2018 року, ТОВ «ГАЙДАР ПЛЮС» за липень-вересень 2018 року, та контрагентами-покупцями, яким у подальшому були реалізовані товари (послуги), придбані у вищенаведених контрагентів-постачальників, за результатами якої складено Акт від 28.12.2018р. №2991/14-29-14-07/32507637, в якому було зафіксовані численні порушення підприємством позивача вимог діючого податкового законодавства, а саме вимог ст.ст.185,187,188,189,198,200,201 ПК України.

Також, по справі встановлено, що 04.02.2019 року ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» на вказаний вище Акт перевірки від 28.12.2018р. було подано до ГУ ДФС у Миколаївській області письмові заперечення, які, в свою чергу, фактично до уваги взяті не були, про що свідчить наявна в матеріалах справи відповідь від 13.02.2019р. №955/10/14-29-14-07-14 (т.1 а.с.99).

В подальшому, як свідчать матеріали справи та вже згадувалося вище, на підставі вищезазначеного Акту перевірки від 28.12.2018р., уповноваженою особою відповідача 18.02.2019 року було прийнято 3 (три) податкові повідомлення-рішення №7, №7, №7, які, в свою чергу, були надіслані на адресу позивач поштою та отримані останнім 22.02.2019р.

Отримавши спірні рішення контролюючого органу та не погодившись з ними, позивач оскаржив два з них в адміністративному порядку, подавши до ДФС України відповідну скаргу від 04.03.2019р., в якій просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.02.2019 року №7 та №7.

Як свідчать матеріали справи вказана вище скарга позивача від 04.03.2019р. була отримана ДФС України 06.03.2019р.

Однак, як зазначає позивач, наприкінці березня 2019р. підприємство отримало від ДФС України лише тільки рішення директора Департаменту адміністративного оскарження ДФСУ від 22.03.2019р. про продовження строку розгляду скарги від 04.03.2019р. - до 04.05.2019р., т.б. рішення по суті скарги позивач станом на момент подачі даного позову (т.б. станом на 25.08.2019р.) не отримав.

Так, приймаючи 06.11.2019 року оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Миколаївській області №7 і №7 від 18.02.2019р., суд 1-ї інстанції, без будь-якого дослідження (та надання оцінки) фактичних обставин справи та виявлених перевіркою порушень, на підставі яких були винесені спірні рішення, посилаючись на приписи п.56.9 ст.56 ПК України, виходив лише тільки з того, що оскільки відповідачем протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника контролюючого органу не було надіслано позивачу вмотивоване рішення за його скаргою від 04.03.2019р., то відповідно, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків (т.б. позивача).

Проте, суд апеляційної інстанції, як і податковий орган, не може погодитися з таким фактично формальним підходом і висновками суду 1-ї інстанції та, в свою чергу, з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як слідує зі змісту приписів п.56.1 ст.56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Як передбачено п.56.8 ст.56 ПКУ, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Пункт же 56.9 цієї статті 56, в свою чергу, дозволяє керівнику (його заступнику або уповноваженій особі) прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у п.56.8, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного п.56.8 цієї статті.

Разом з тим, абзацом 2 п.56.9 ст.56 ПК України дійсно встановлено, що якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Однак, при цьому, слід зазначити й про те, що згідно із положеннями п.56.10 ст.56 ПК України, рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню , але може бути оскаржене в судовому порядку.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та вже неодноразово вказувалося вище, 22.02.2019р. позивач отримав спірні рішення контролюючого органу, та не погодившись з ними, у відповідності до вимог п.56.1 ПКУ, але з порушенням встановленого п.56.3 ПКУ 10-денного строку, оскаржив 2 (два) з них (т.б. ППР від 18.02.2019р. №7 і №7) в адміністративному порядку, направивши по пошті 04.03.2019р. до ДФС України відповідну скаргу, яка, в свою чергу, була отримана центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику - 06.03.2019р. за вх.№8475/6 (т.1 а.с.118-125).

Далі, як встановлено по справі, 22.03.2019р. директор Департаменту адміністративного оскарження ДФС України, діючи у суворій відповідності до вимог п.56.9 ст.56 ПКУ, прийняв рішення - про продовження строку розгляду скарги позивача від 04.03.2019р. - до 04.05.2019р. (т.2 а.с.5).

Як свідчать матеріали справи та зазначає сам позивач, вказане вище рішення ДФСУ від 22.03.2019р. про продовження строку розгляду скарги від 04.03.2019р. до 04.05.2019р. було отримано підприємством позивача по пошті десь наприкінці березня 2019р.

В подальшому, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 26.04.2019 року в.о. Голови ДФС України О.Власовим, у відповідності до вимог п.56.8 ст.56 ПКУ, за результатами розгляду скарги ТОВ «Золотий Колос» від 04.03.2019р. було прийнято мотивоване рішення №20170/6/99-99-11-04-02-25 - про відмову у задоволенні цієї скарги та залишенні без змін прийнятих ГУ ДФС у Миколаївській області ППР від 18.02.2019р. №7 і №7 (т.2 а.с.47-50).

При цьому, слід зазначити, що вказане вище рішення ДФС України від 26.04.2019р., у відповідності до вимог п.56.8 ст.56 ПКУ, було направлено по пошті (рекомендованою з повідомленням кореспонденцією) на зазначену у скарзі юридичну адресу ТОВ «Золотий Колос» (54046, м. Миколаїв, вул.Кіровоградська,23В), що, в свою чергу, підтверджується наявною в матеріалах справи копією поштового конверта з відмітками поштових відділень (т.2 а.с.51,52).

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини, на думку судової колегії, ДФС України, як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, при розгляді скарги ТОВ «Золотий Колос» від 04.03.2019р., фактично було виконано усі вимоги, передбачені п.п.56.8,56.9 ст.56 ПК України, якими, в свою чергу, чітко визначено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний «прийняти вмотивоване рішення» та «надіслати його протягом 20 календарних днів», наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення.

Що ж стосується того факту, що позивач до свого звернення до суду із даним позовом фактично так і не отримав по пошті копію прийнятого ДФС України за результатами розгляду його скарги від 04.03.2019р. рішення від 26.04.2019р., то з цього приводу необхідно зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що ТОВ «Золотий Колос» дійсно своєчасно не отримало по пошті копію рішення ДФС України від 26.04.2019р., але виключно з об`єктивних причин, а саме, у зв`язку ненавмисно зробленою технічним працівником відділу діловодства (канцелярії) помилкою (опискою), який, в свою чергу, частково помилково зазначив на поштовому конверті (в якому направлялося рішення ДФСУ від 26.04.2019р. та який повернувся до ДФСУ з відміткою «за закінченням терміну зберігання) не зовсім вірну юридичну адресу скаржника - ТОВ «Золотий Колос» (54046, м.Миколаїв, вул.Кіровоградська,23В), а саме, замість м. Миколаїв, вказав м. Київ.

При чому, одночасно слід звернути увагу на те, що індекс ( 54046) , назва вулиці ( вул.Кіровоградська ) , номер будинку ( б .23В ), адресат (ТОВ «Золотий Колос») та відправник (ДФС України) на цьому конверті були вказані правильно (т.2 а.с.51,52). Також, в свою чергу, дійсна (вірна) адреса ТОВ «Золотий Колос» (т.б. 54046, м. Миколаїв, вул.Кіровоградська,23В) була вказана і в самому рішенні в.о. Голови ДФС України О.Власова від 26.04.2019р. (т.2 а.с.47-50).

Але, при цьому, також необхідно відмітити і інший фактор, а саме - неуважність та фактичну бездіяльність посадових осіб Київського відділення поштового зв`язку №53 (04053), які, в свою чергу, достовірно знаючи усі дійсні поштові індекси м.Києва (главпоштамп 01001) та відсутність в м.Києві «вулиці Кіровоградська» (яка ще у 2018р. була перейменована на вул.С.Брожко), 26.04.2019р. прийняли від технічного працівника ДФСУ цей конверт (т.б. лист з копією рішення від 26.04.2019р.), не виявили явну помилку та тривалий час не повертали цей лист відправнику.

Також, судова колегія звертає увагу й на те, що зі змісту абзацу 2 п.56.9 ст.56 ПК України вбачається, що скарга платника податків на рішення контролюючого органу вважається повністю задоволеною на користь платника податків виключно якщо вмотивоване рішення за цією скаргою взагалі не було надіслано такому платнику протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу.

Проте, судовою колегією беззаперечно встановлено, що в даному конкретному випадку, мотивоване рішення ДФС України від 26.04.2019р., ухвалене за результатами розгляду скарги позивача від 04.03.2019р., було фактично прийнято уповноваженою особою та направлено на адресу скаржника у встановлені п.п.56.8,56.9 ст.56 ПК України строки.

При цьому, слід звернути увагу на те, що позивач в подальшому ознайомившись із вищевказаним рішенням ДФС України від 26.04.2019р., до цього часу в судовому порядку його не оскаржив (як це передбачено п.56.10 ст.56 ПКУ), а лише звернувся до суду із позовом про скасування усіх 3-х ППР від 18.02.2019р.

Тобто, позивач, в даному випадку, фактично у повному обсязі скористався своїми правами, передбаченими п.56.1 ст.56 ПК України, а саме оскаржив рішення, прийняті контролюючим органом, як в адміністративному, так і судовому порядку.

Отже, приймаючи до уваги вказані вище обставини, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції, в даному випадку, уважно не дослідив і помилково не врахував ці об`єктивні обставини та, без дослідження виявлених спірною перевіркою порушень підприємством позивача податкового законодавства, за порушення яких відповідачем і було винесено оскаржувані ППР від 18.02.2019р. №7 і №7, фактично з формальних підстав, скасував їх.

Що ж стосується безпосередньо суті прийнятих контролюючим органом спірних податкових повідомлень-рішень від 18.02.2019р. №7 і №7 та відповідно, позовних вимог щодо визнання їх протиправними та скасування, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як визначено положеннями п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Як вбачається з приписів ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладених норм, можна зробити висновок, що для підтвердження даних податкового обліку необхідно брати до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо вона спричинила реальні зміни майнового стану платника податків.

При чому, слід зазначити, що вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами ПК України.

Так, підпунктом 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що «господарська діяльність» - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

А пп.14.1.181 п.14.1 статті 14 ПК України визначено, що «податковий кредит» - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За правилами п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у т.ч. в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у т.ч. при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами.

Пунктом 200.1 ст.200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з п.200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (п.200.2 ст.200 ПКУ).

Отже, виходячи із системного аналізу вказаних норм, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як слідує з п.2 ст.3 цього ж Закону №996-XIV, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємствами. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, які використовують грошовий вимірювач, базуються на даних бухгалтерського обліку.

У відповідності до ст.9 вказаного Закону №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документу, дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені господарської операції.

Отже, із системного аналізу наведеного вище діючого законодавства слідує, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію, підтверджує факт її здійснення та має обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійсненні цієї господарської операції.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, будь-які документи (у т.ч. договори, накладні, акти, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, то відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Таким чином, для правильного вирішення даного спору підлягає встановленню факт «реальності» поставки позивачу саме цими безпосередніми контрагентами із з`ясуванням обставин щодо реальної наявності у цих постачальників товару (послуг), фінансових, фізичних та технічних можливостей здійснювати спірні поставки саме цих товарів (послуг), їх навантаження/розвантаження, порядку передачі та отримання, оприходування та умов транспортування.

Так, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 04.01.2018 року між ТОВ «Золотий Колос» (м.Миколаїв), як «покупцем», та ТОВ «ТК Прок-М» (м.Миколаїв), як «постачальником», було укладено договір поставки №14 про закупівлю продуктів харчування (молоко, масло, сир, томатна паста та інш.) для власних потреб.

На підтвердження виконання вказаного вище договору від 04.01.2018р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ТОВом «ТК ПРОК-М» на адресу підприємства позивача податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, видаткові накладні, ТТН та платіжні доручення.

Разом з тим, судова колегія, як і податковий орган, звертає увагу на те, що надані позивачем до перевірки копії видаткових не містять найменування посади та ПІБ уповноваженої особи постачальника, що відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника, як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених довіреностей на право отримання цією довіреною особою товару, Журналу обліку довіреностей, що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.

Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту договору поставки №14 від 04.01.2018р. вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено місць (т.б. точних адрес) завантаження і розвантаження товару та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. Також не надано позивачем як до перевірки, так і до суду, письмових замовлень на поставку відповідної партії товару (що передбачено п.2.2. договору) та сертифікатів якості товару (що передбачено п.6.1.2 договору).

Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду жодних документів (доказів), що підтверджують факт придбання безпосереднім контрагентом позивача «товару» та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах на адресу ТОВ «ТК Прок-М» (т.б. постачальника позивача), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, карантинних та фіто-санітарних сертифікатів, сертифікатів відповідності (якості), ветеринарних свідоцтв, протоколів досліджень продукції ГМО тощо.

Крім того, з наявної в матеріалах справи податкової інформації та даних ЄРПН вбачається, що у ТОВ «ТК Прок-М» (постачальника позивача) відсутні об`єкти оподаткування, не має достатніх трудових ресурсів, власних транспортних засобів, не має у власності складських приміщень для зберігання товару, а також не встановлено придбання та декларування транспортних послуг з перевезення товару. Доказів зворотного позивачем не надано.

Що ж стосується наданих позивачем на підтвердження факту перевезення ТМЦ від постачальника до свого місцезнаходження (м.Миколаєва) товарно-транспортних накладних, то судова колегія погоджується з висновками контролюючого органу про те, ці ТТН (складання яких, згідно із ЗУ «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів», є обов`язковим) складені (оформлені) з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме, в них не вказано номери посвідчень водіїв, уповноважена особа, яка видала довіреність, вартість відпущеного товар (0 грн.), точні адреси пунктів завантаження/розвантаження товару, не має підписів водія-експедитора та бухгалтера, а також взагалі не заповнені графи (розділи): «автомобільний перевізник», «вид перевезень», «вантажно-розвантажувальні операції», що, в свою чергу, є порушенням вимог «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом» (затв. наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.).

До того ж, як вже зазначалося вище, згідно даних з Єдиного реєстру податкових накладних, за спірний період не встановлено зареєстрованих податкових накладних щодо придбання ТОВ «ТК Прок-М» у своїх контрагентів реалізованих позивачу товарів, а також послуг складського зберігання придбаного товару (який в подальшому було реалізовано позивачу).

Тобто, контролюючим органом, на думку судової колегії, цілком обґрунтовано, з посиланням на податкову інформацію та дані ЄРПН, фактично ставиться під сумнів не тільки факт руху цього товару по ланцюгу, його використання позивачем для власних потреб, а й взагалі джерела походження придбаної позивачем такої кількості продуктів харчування саме у даного контрагента, який, в свою чергу, не має власних або орендованих складських приміщень, для їх зберігання, а також власних транспортних засобів для її перевезення контрагентам.

Далі, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 12.01.2018 року між ТОВ «Золотий Колос» (м.Миколаїв), як «замовником», та ТОВ «ТК Прок-М» (м.Миколаїв), як «виконавцем», було укладено договір №4/18, за умовами якого «замовник» зобов`язується надати «замовнику» посередницькі послуги в торгівлі з пошуку контрагентів для укладення договорів купівлі-продажу (поставок) зернових культур (добрив та інш.).

Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, платник податків фактично обумовлює необхідність залучення «посередника» (т.б. ТОВ «ТК ПРОК-М») нібито скрутним економічним становищем (хоча згідно аналізу декларацій з податку на прибуток за 2016-2018р.р., дохід позивач тільки зростав) та наявністю кредиту в сумі 1425,3 тис. грн., хоча при цьому, сплачує за ці посередницькі послуги близько 3 500 000 грн., що, в свою чергу, на думку суду, не зовсім узгоджується з економічною метою щодо отримання прибутку.

Так, з матеріалів справи встановлено, що на підтвердження виконання вказаного вище договору від 12.01.2018р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ТОВом «ТК ПРОК-М» на адресу підприємства позивача податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, заявку на надання посередницьких послуг від 05.03.2018р., акти виконаних робіт, звіт про надання посередницьких послуг та платіжні доручення.

Проте, уважно дослідивши вказані документи, судова колегія вважає, що в них позивачем взагалі не розкрито зміст цих господарських операцій та нагальна потреба в їх здійсненні.

Так, необхідно вказати й про те, що зі змісту вказаного вище договору №4/18 від 12.01.2018р. про надання посередницьких послуг в торгівлі вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов, порядку та строків надання цих послуг, що прямо передбачено розділами 2,3 договору.

Не надано позивачем як до перевірки, так і до суду, і відповідних документів, які б чітко визначали перелік, порядок, умови та строки надання посередницьких послуг, конкретний опис цих послуг, які бажає отримати «замовник», а також довіреності для можливості надавати ці послуги, що прямо передбачено п.п.1.1,1.2,2.4,3.1 цього договору.

Стосовно ж наданої підприємством до перевірки заявки на надання посередницьких послуг №5/1 від 05.03.2018р. (т.1 а.с.150), слід зазначити, що зі змісту даної заявки вбачається, що директор ТОВ «Золотий «Колос» ОСОБА_2, на виконання договору №4/18 від 12.01.2018р., просить директора ТОВ «Прок-М» (а не ТОВ «ТК Прок-м») ОСОБА_1 здійснити у строк до 31.12.2018р. (т.б. протягом 1 року) пошук контрагентів для укладення ТОВом «Золотий «Колос» договорів купівлі-продажу (поставки) зернових культур, добрив, надання послуг комбайна, послуг з очищення.

При цьому, слід звернути увагу на те, що вказана вище «Заявка» взагалі не містить будь-якої конкретизації посередницьких послуг, а саме, в ній «замовником» жодним чином не конкретизовано, які ж саме зернові культури (добрива), в якій кількості (обсяги продажу) та по якій саме ціні позивач бажає реалізувати протягом 1 року, а також який саме комбайн (т.б. марку, рік випуску), на яких умовах, на який строк та за якою ціною, позивач бажає віддати в оренду або надавати ним послуги.

Окремо також необхідно зазначити й про наданий позивачем до перевірки (і до суду) Звіт про надання посередницьких послуг від 30.09.2018р. (т.1 а.с.15), зі змісту якого видно, що ТОВ «Прок-М» (а не ТОВ «ТК Прок-м», як правильно іменується контрагент позивача) протягом січня-вересня 2018р. здійснив на замовлення ТОВ «Золотий «Колос» через мережу Інтернет, особисті інформаційні бази та телефонні дзвінки пошук контрагентів (вказавши 109 підприємств с кодами ЄДРПОУ, багато з яких дублюються), яким направляв комерційні пропозиції (доказів надання позивачем «виконавцю» яких в матеріалах справи не міститься), провів з ними зустрічі (хоча не мав довіреності представляти інтереси позивача) та здійснив попереднє узгодження умов договорів (які позивач-замовник у своїй заявці від 05.03.2018р. взагалі не зазначав).

Також, одночасно слід звернути увагу ще й на той факт, що податковим органом в ході вибіркового аналізу ПН та розшифровок податкових зобов`язань (п/кредиту) у розрізі контрагентів було встановлено, що з цілим рядом зазначених ТОВ «Прок-М» (виконавцем) у своєму Звіті від 30.09.2018р. контрагентів (17), позивач - ТОВ «Золотий «Колос» ще до укладення договору №4/18 про надання посередницьких послуг вже мав господарські взаємовідносини, а з 37 контрагентами (зазначеними у звіті) взагалі жодних договірних відносин не мав.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини, контролюючим органом, на думку судової колегії, цілком обґрунтовано, фактично ставиться під сумнів факт реального надання саме цим контрагентом позивача (т.б. ТОВ «ТК Прок-М») посередницьких послуг, необхідності та доказів отримання яких позивач до суду не надав.

Далі, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що 01.03.2018 року між ТОВ «Золотий Колос» (м.Миколаїв) та ТОВ «ТК Прок-М» (м.Миколаїв) було укладено договір №01/01-01 (на рос.мові) зберігання продуктів харчування (молоко збиране - 6200 шт., томатна паста - 6360 шт.).

На підтвердження виконання вказаного вище договору від 01.03.2018р. позивачем було надано до перевірки податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, ТТН та платіжні доручення.

Разом з тим, судова колегія, як і податковий орган, звертає увагу на те, що позивачем не було надано як до перевірки, так і до суду, накладні приймання-передачі товару на зберігання, які, в свою чергу, являються невід`ємною частиною договору (п.2.1.), акти про повернення товару, регістри бухгалтерського обліку, оборотно-сальдові відомості по рахунках 28,93,68.

Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту договору зберігання від 01.03.2018р. вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов, порядку, строків зберігання, порядку повернення продуктів харчування (терміни зберігання яких є обмеженими) та не вказано безпосередньо адрес місць зберігання.

Також, з наявної в матеріалах справи податкової інформації та даних ЄРПН вбачається, що у ТОВ «ТК Прок-М» (зберігача) відсутні об`єкти оподаткування, не має достатніх трудових ресурсів, власних транспортних засобів, не має у власності складських приміщень для зберігання товару, а також не встановлено факту придбання і декларування транспортних послуг з перевезення товару, та здійснення розвантажувальних/навантажувальних робіт. Доказів зворотного позивачем не надано.

Стосовно ж наявних в матеріалах справи 2-х копій договорів оренди нежитлових приміщень (гараж пл.27 кв.м, розташований в м.Миколаєві, вул.Одеське шосе,69/1 та холодильна камера пл.30 кв.м, розташована в м.Миколаєві, вул.Слобіцька-7,буд.7-/19) від 03.01.2018р., укладеного між ТОВ «ТК Прок-М» і ТОВ «Ян Марк-Термінал», та від 27.11.2017р., укладеного між ТОВ «ТК Прок-М» і ТОВ «Холодпром», то з приводу слід зазначити, що податковим органом з податкової інформації та даних ЄРПН встановлено, що ТОВ «ТК Прок-М» (як зберігачем) не було задекларовано вказані г/операції щодо отримання/придбання послуг оренди та відсутня щомісячна реєстрація ПН у зв`язку із щомісячною сплатою орендної плати.

Що ж стосується наявної у справі товарно-транспортної накладної від 14.09.2018р. (хоча договір зберігання був укладений ще 01.03.2018р.), то судова колегія погоджується з висновками контролюючого органу про те, ця ТТН була складена з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме, в ній не вказано номер в/посвідчення водія, ПІБ уповноваженої особи, яка видала довіреність, вартість відпущеного товар (0 грн.), точні адреси пунктів завантаження/розвантаження товару, не має підписів водія-експедитора та бухгалтера, а також взагалі не заповнені графи (розділи): «автомобільний перевізник», «вид перевезень», «вантажно-розвантажувальні операції», що, в свою чергу, є порушенням вимог «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом» (затв. наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.).

До того ж, одночасно необхідно звернути увагу й на те, що у вищевказаній ТТН зазначено пункт навантаження - с.Капустіно (не зрозуміло якого району та області) вул.Андрєєва,1 та пункт розвантаження - м.Миколаїв вул.Садова,1а, в той час як згідно договорів оренди від від 03.01.2018р. та 27.11.2017р., надані позивачем ТОВу «ТК Прок-М» на зберігання продукти харчування нібито повинні зберігатися за іншими адресами, а саме м.Миколаїв, вул.Одеське шосе,69/1 або м.Миколаїв, вул.Слобіцька-7,буд.7-/19.

Стосовно ж спірних правовідносин позивача із іншим контрагентом ТОВ «Гайдар Плюс», колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як судом 2-ї інстанції з матеріалів справи, 03.07.2018 року між ТОВ «Золотий Колос» (м.Миколаїв), як «покупцем», та ТОВ «Гайдар Плюс» (м.Запоріжжя), як «постачальником», було укладено договір поставки №10240 про закупівлю продуктів харчування (сік, вода, олія, майонез та інш.) для власних потреб (т.б. не для реалізації) на загальну суму 1 382 178,29 грн. (з ПДВ).

На підтвердження реального виконання вказаного вище договору від 03.07.2018р. позивачем було надано до перевірки (до суду 1-ї інстанції не надано) податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, видаткові накладні, акти списання, ТТН (які складені з порушеннями) та платіжні доручення.

Разом з тим, судова колегія, як і податковий орган, звертає увагу на те, що надані позивачем до перевірки видаткові накладні не містять найменування посади та ПІБ уповноваженої особи постачальника, що відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника, як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених довіреностей на право отримання цією довіреною особою товару, Журналу обліку довіреностей, що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.

Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту договору поставки від 03.07.2018р. вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов порядку і строків поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено місць (т.б. точних адрес) завантаження і розвантаження товару та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. Також не надано позивачем як до перевірки, так і до суду, письмових замовлень на поставку відповідної партії товару та сертифікатів якості товару.

Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду жодних документів (доказів), що підтверджують факт придбання безпосереднім контрагентом позивача «товару» та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах на адресу ТОВ «Гайдар Плюс» (т.б. постачальника позивача), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, посвідчень відповідності (якості) тощо.

Доказів зворотного позивачем не надано.

Таким чином, з врахуванням вищенаведених обставин, судова колегія вважає обґрунтованими висновки контролюючого органу про те, що усі дії позивача, в даному випадку, фактично були спрямовані лише на оформлення цих спірних господарських операцій у паперовому вигляді без їх фактичного здійснення, з метою завищення суми податкового кредиту за спірні періоди.

Також, окрім цього, слід зазначити й про те, що в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що фактично по всіх підприємствах-контрагентах (т.б. ТОВ «ТК Прок-М» та ТОВ «Гайдар Плюс») не встановлено по ланцюгу легальне джерело походження придбаних позивачем продуктів харчування, що, в свою чергу, свідчить про порушення податкового законодавства та залучення суб`єкта до схеми штучного податкового кредиту для покупців, т.б. в даному випадку наявне лише документальне оформлення «безтоварних» операцій, з метою введення в обіг (легалізації) товарів невідомого походження.

Недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, і незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому, відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Отже, за таких обставин, судова колегія, підсумовуючи вищевикладене та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що при наявності оформлених з певними недоліками зазначених вище первинних документів, належних, достатніх і беззаперечних доказів проведення ТОВ «Золотий Колос» спірних господарських операцій саме з ТОВ «ТК Прок-М» та ТОВ «Гайдар Плюс» не встановлено, а тому, з урахуванням обставин, специфіки та особливостей здійснення цих господарських операцій, пов`язаних з постачанням продуктів харчування, не можливо дійти висновку про фактичний намір підприємства позивача одержати економічний ефект в результаті взаємовідносин саме з цими контрагентами.

При цьому, одночасно слід зазначити, що аналогічної правової позиції з цих спірних питань дотримується і Верховний суд, зокрема, в своїх постановах від 16.01.2018р. (по справі №К/9901/1478/18), від 17.01.2018р. (по справі №804/8943/13а), від 18.01.2018р. (по справі №К/9901/1478/18), від 26.06.2018р. (по справі №816/1422/17), від 11.09.2019р. (по справі №814/1932/17), від 21.10.2019р. (по справі №814/1564/18) та від 28.10.2019р. (по справі №400/2760/18).

Враховуючи вищенаведені обставини та той факт, що спірні угоди купівлі-продажу сої між позивачем та його безпосередніми контрагентами фактично реально не відбувалися (т.б. було лише документальне їх оформлення), судова колегія вважає, що відповідач цілком правомірно виніс на адресу ТОВ «Золотий Колос» спірні податкові повідомлення-рішення №7 і №7 (похідне від 1 ППР) від 18.02.2019 року на загальну суму 1 078 720 грн.

Що ж стосується інших позовних вимог щодо скасування 3-го спірного повідомлення-рішення №7 від 18.02.2019 року, у задоволенні яких суд 1-ї інстанції відмовив, то судова колегія вважає таке рішення законним і обргрунтованим.

До того ж, при цьому також вважає за необхідне врахувати і той факт, що рішення окружного суду в цій частині ні ким із сторін в апеляційному порядку оскаржено не було. Не оскаржував це ППР №7 позивач і в адміністративному порядку.

Також, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, і було, в даному випадку, зроблено відповідачем.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства, в зв`язку із чим, адміністративний позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції у відповідній частині та прийняти нове - про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.139,308,310,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області - задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Миколаївській області №7 і №7 від 18.02.2019 року та стягнення судового збору в сумі 16180,80 грн. - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення - про відмову ТОВ «ЗОЛОТИЙ КОЛОС» у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19.03.2020 р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко