Справа № 640/3211/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2020-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2020 року м. Київ № 640/3211/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служби України Державна установа «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України», Управління стратегічних розслідувань Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві
про зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служби України, треті особи - Державна установа «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України», Управління стратегічних розслідувань Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, в якій просить суд зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державну міграційну службу України в особі її органів вжити відповідних заходів щодо оформлення та реєстрації за ОСОБА_1 громадянства України.

Позивачем при обґрунтуванні позовних вимог вказано на те, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14.11.2019 про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, громадянина Грузії ОСОБА_1 є протиправним та таким, що порушує права і свободи позивача. Із оскаржуваного рішення вбачається, що 14.11.2019 року за адресою: місто АДРЕСА_1 , був виявлений громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на території України без жодних документів, які б надавали право на законне перебування в Україні. Також у вказаному рішенні зазначено, що позивач немає постійного місця проживання на території України і в нього також відсутні будь-які сімейні та родинні зв`язки в Україні. Управлінням стратегічних розслідувань Головного управління Національної поліції у місті Києві Національної поліції України 15.11.2019 внесено подання начальникові Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 15.11.2019 №1048/125/37/02-2019 про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України уродженця Республіки Грузія ОСОБА_1 . З огляду на зазначене, відповідем прийнято рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Також представником позивача зазначено, що листом від 18.04.2019 за №1214-963/1214-19 Центральний РВ у місті Дніпрі ГУДМС України у Дніпропетровській області відмовив ОСОБА_1 у видачі довідки про набуття громадянства України, з посиланням на те, що відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру України ОСОБА_1 є громадянином України та має діючий паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 31.08.2018 органом 1216, та діючий паспорт для виїзду за кордон, тобто два дійсних документа, що відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» підтверджують особу позивача та його належність до громадянства України.

Позивач вважає, що такі дії відповідача щодо підготовки та прийняття вказаного рішення є незаконними, а оскаржуване рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14.11.2019 є протиправним, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом порушених прав з приводу зобов`язання вчинити відповідні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі №640/3211/20 та запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали надати суду відзив на позовну заяву, а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб - Державну установу «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України» та Управління стратегічних розслідувань Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Від представника Державної міграційної служби України (надалі - відповідач 2) 06.03.2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем жодним чином не зазначено, якими діями або бездіяльністю Державної міграційної служби права позивача порушено. Крім того, обставини, на які посилається позивач, уже встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили. Також відповідач 2 зазначив, що підстави та позовні вимоги є різними за правовою природою, прийняття рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та прийняття рішення стосовно набуття громадянства є окремими рішеннями, які відносяться до компетенції різних уповноважених органів. Тому позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - відповідач 1) 10.03.2020 також надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 заперечує проти позову, вважає його небгрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, відповідач 1 наголошує, що позивачем не зазначено, яким чином відповідач 1 порушив його право.

Тобто, позиції відповідача 1 та відповідача 2 є аналогічними, виходячи з наведеного.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2020 в задоволенні клопотань представників відповідачів про розгляд справи за участі уповноважених представників відмовлено, а також відмовлено в задоволенні клопотання представника Державної міграційної служби України про застосування до позивача заходів щодо зловживання процесуальними правами.

Від третьої особи - Головного управління Національної поліції у місті Києві засобами поштового зв`язку через канцелярію суду 18.03.2020 надійшли пояснення.

Відповідно до вказаних пояснень, Головне управління Національної поліції у місті Києві вважає, що позовна заява ОСОБА_1 щодо зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служби України в особі її органів вжити відповідних заходів щодо оформлення та реєстрації за ОСОБА_1 громадянства України задоволенню не підлягає. Так, третьою особою наголошено на тому, що, перебуваючи на території України, позивач не дотримується норм чинного законодавства України, яке виражається у невиконанні постанови Верховного Суду від 07.12.2018 у справі 820/3650/16, якою останньому скасовано набуття громадянства України, ухиляється від добровільного виїзду за межі країни, не вживає жодних заходів щодо своєї легалізації на території України, проживає без документів, які б надавали право законного перебування на території України на визначений строк, а також існує ризик його втечі, що є підставою для затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з метою прийняття рішення на підставі положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також третьою особою вказано на те, що Управлінням стратегічних розслідувань Головного управління Національної поліції у місті Києві було направлено подання до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 15.11.2019 №1048/125/37/02-2019 з проханням прийняти рішення про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України уродженця Республіки Грузія ОСОБА_1 , оскільки останній не дотримується норм чинного законодавства України.

Третя особа - Державна установа «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України» пояснень суду не надала.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзиви та пояснення третьої особи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області 14.11.2019 прийнято рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі даного рішення Управлінням стратегічних розслідувань Головного управління Національної поліції у місті Києві Національної поліції України винесено подання начальникові ЦМУ ДМС України у місті Києві та Київській області від 15.11.2019 №1048/125/37/02-2019 про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України уродженця Республіки Грузії ОСОБА_1 .

Із зазначеного подання вбачається, що суспільна небезпека перебування ОСОБА_1 на території України складається в тому, що останній є так званим "злодієм в законі", відомий у кримінальному світі, негативно впливає на криміногенну ситуацію у місті Києві, має намір керувати кримінальним світом: організовувати злочинні "сходки", розподіляти сфери вливу та залучити до злочинної діяльності молодь задля збереження "злочинних традицій". Проведеною перевіркою встановлено, що рішенням Верховного суду України від 07.12.2018 №820/3650/16 ОСОБА_1 скасовано набуття громадянства, а отже останній перебуває на території України незаконно.

Управління стратегічних розслідувань Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві у своєму поданні також зазначило, що позивач неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, а саме:

- 17.12.2009 по вул . Луначарського, 3-Г, у м. Києві затриманий співробітниками УБОЗ ГУМВС України в м. Києві за зберігання наркотичних засобів (кримінальна справа №09-004-022189 від 19.12.2009 за ч. 1 ст. 309 КК України);

- 20.11.2018 управлінням патрульної поліції в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 складено адміністративний протокол за ч. 2 ст. 122 КУпАП (порушення водіями транспортного засобу правил проїзду перехресть, порушення проїзду на заборонений сигнал світлофора).

Дане подання стало підставою для звернення до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення про заборону в`їзду ОСОБА_1 строком на 5 (п`ять) років.

В свою чергу позивачем зазначено, що доводи відповідача 1, який у своєму рішенні вказує на те, що ОСОБА_1 є громадянином Грузії, не є достовірними та така інформація не відповідає дійсності, оскільки позивач постійно проживає на території України і набув відповідно до закону громадянство України. Позивачем при набутті громадянства було дотримано процедуру про вихід з іноземного громадянства, що підтверджується довідкою Консульської служби Посольства Грузії в Україні від 2013 року.

Позивач також наголошує, що твердження відповідача 1, що позивач є нелегальним мігрантом, порушив законодавство та ухиляється від виїзду з України є помилковими та необгрунтованими, оскільки ОСОБА_1 вживає всіх передбачених законодавством способів набуття громадянства. Він має постійне місце проживання, зареєстрований у м. Дніпрі. При прийнятті рішення відповідачем 1 не було враховано всіх фактичних обставин, які підтвердженні судовими рішеннями та які останньому достовірно відомі. Щодо відповідача 2, то протиправність дій останнього полягає у невизнанні громадянства України на яке позивач має право та призвела до прийняття рішення відповідачем 1 про видворення позивача.

Відтак, протиправність дій відповідачів стала підставою для звернення позивачем до суду за захистом порушених прав шляхом спонукання до вчинення дій, спрямованих на забезпечення оформлення ОСОБА_1 документів громадянина України та визнання останнього громадянином України.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі - Положення №360) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення №360 Державна міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до абзацу 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначає Інструкція «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 11.01.2014 за №25/24802 (далі - Інструкція №1235).

Відповідно до пункту 3 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до пункту 4 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами, зокрема, за ініціативою підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Відповідно до пункту 5 Інструкції №1235, після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну;; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Відповідно до пункту 6 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, основними повноваженнями поліції, відповідно до покладених на неї завдань зокрема, є: здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень; вжиття заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; вжиття заходів для забезпечення публічної безпеки і порядку на вулицях, площах, у парках, скверах, на стадіонах, вокзалах, в аеропортах, морських та річкових портах, інших публічних місцях.

Відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) (далі - Порядок) визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Пунктом 2 Порядку встановлено, що заяви з питань громадянства оформлюються, зокрема, про оформлення набуття громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи.

Пунктом 4 Порядку зазначено, що заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.

Як зазначено відповідачами, у провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебувала справа №820/3650/16 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, які полягають у бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо не прийняття рішення про скасування свого ж рішення від 27.09.2010, визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо незаконного позбавлення громадянства України, скасування рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 27.09.2010, зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про відновлення громадянства України ОСОБА_1 з 04.12.2009.

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2016 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, за участю прокурора Харківської області, про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Харівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 у справі 820/3650/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.09.2010 року про скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 04.12.2009 року про набуття громадянства України ОСОБА_1 .

Проте, постановою Верховного Суду від 07.12.2018 касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області задоволено, постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в цій справі скасовано, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року в цій справі - залишено в силі.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 07.12.2018 у справі №820/3650/16 зазначив наступне: Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що ГУ МВС України в Харківській області 27.09.2010 правомірно та обґрунтовано прийнято рішення про скасування рішення ГУ МВС України в Харківській області від 04.12.2009. Відповідач, скасовуючи рішення про набуття громадянства ОСОБА_1 , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про громадянство України», «Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України», та на підставі відповідного рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.09.2010.

Відповідачем 2 зазначено, що обставини, на які посилається позивач, уже встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Так, частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, представником позивача наголошено на тому, що ОСОБА_1 при набутті громадянства України було дотримано процедуру про вихід з іноземного громадянства, посилаючись на довідку Консульської служби Посольства Грузії в Україні від 2013 року.

Однак, вказані доводи суд не бере до уваги, оскільки до матеріалів справи ні позивачем, ні його представником такої довідки не додано.

Крім того, матеріли справи також не містять лист від 18.04.2019 за №1214-963/1214-19 Центральний РВ у місті Дніпрі ГУДМС України у Дніпропетровській області, на який посилається представник позивача у позовній заяві, що суперечить приписам частини четвертої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, а також встановлено судом першої інстанції при розгляді справи №820/3650/16, 22.09.2010 Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області подано заяву про відміну рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2009 по справі № 2-0-418/09 за нововиявленими обставинами у зв`язку з повідомленням ОСОБА_1 завідомо неправдивих відомостей.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 22.09.2010 року заяву Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2009 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України до 24.08.1991 скасовано за нововиявленими обставинами.

Також, представником позивача зазначено, що відносно ОСОБА_1 . Московським районним судом міста Харкова було прийнято рішення від 22.05.2013 у справі №1643/15/13, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 на території України до 24.08.1991.

Однак суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення громадянства України за ОСОБА_1 вже було вирішено судовим рішенням, яке набрало законної сили у справі №820/3650/16, що не дає суду прийняти дане посилання до уваги як таке, що ставить під сумнів позбавлення позивача громадянства України.

З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2019 позивач звернувся за місцем реєстрації до Центрального РВ у місті Дніпрі ГУДМС України у Дніпропетровській області із заявою про видачу довідки про набуття громадянства України на підставі рішення Московського районного суду міста Харкова від 22.05.2013 у справі №1643/15/13, проте останньому було відмовлено у видачі такої довідки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 у справі 160/6658/19 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Центрального районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови відповідача щодо розгляду заяви позивача про набуття громадянства України від 17.04.2019 року та зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.04.2019 року по суті та видати довідку про реєстрацію особи громадянином України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство» - відмовлено у повному обсязі.

Як зазначає представник позивача, така відмова була зумовлена лише з формальних підстав.

Однак, суд звертає увагу, що посилання позивача на рішення у справі №160/6658/19 та на обставини, які вплинули на прийняття відповідного рішення не можуть братись судом до уваги при розгляді цієї справи, оскільки предмет та підстави звернення до суду є не тотожними у цих справах.

За наведених обставин, беручи до уваги наявність судового рішення, яким вирішено питання щодо оформлення громадянства позивача, суд погоджується з доводами відповідачів про відсутність підстав щодо оформлення та реєстрації за ОСОБА_1 громадянства України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що відповідачами доведено правомірність їх рішень, дій та бездіяльності, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн (квитанція № 0.0..1 від 11.02.2020). Оскільки в в задоволенні позову відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.