Справа № 569/5656/16-а
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 569/5656/16-а пров. № 857/Н-10/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Мельничук Б.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018р., прийнятої за результатами розгляду апеляційної скарги Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської обл. на постанову Рівненського міського суду Рівненської обл. від 01.08.2017р. в справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пенсії за вислугу років (судді суду апеляційної інстанції: Шевчук С.М., Мацький Є.М., Шидловський В.Б.; час та місце ухвалення постанови апеляційного суду: 14.05.2018р. м.Житомир; дата складання повного тексту постанови суду апеляційної інстанції: 15.05.2018р.),-

В С Т А Н О В И В:

06.05.2016р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним рішення відповідача Управління Пенсійного фонду України в м.Рівне щодо відмови йому у проведенні перерахунку та виплати пенсії за вислугу років в розмірі 90 відсотків від середньомісячної (чинної) заробітної плати відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на час призначення пенсії), без обмеження максимального розміру пенсії, на підставі довідки прокуратури Рівненської обл. № 18-199 вих.-16 від 11.03.2016р., починаючи з 01.01.2016р.; зобов`язати пенсійний орган провести йому перерахунок призначеної пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на час призначення пенсії) з розрахунку 90 відсотків від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати, згідно довідки прокуратури Рівненської обл. № 18-199 вих.-16 від 11.03.2016р., починаючи із 01.01.2016р., без обмеження її максимального розміру та здійснювати відповідні виплати (а.с.2-6).

Постановою Рівненського міського суду Рівненської обл. від 01.08.2017р. адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської обл. щодо відмови позивачу в перерахунку та виплаті пенсії за вислугу років у розмірі 90 відсотків від середньомісячної (чинної) заробітної плати відповідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на час призначення пенсії), без обмеження максимального розміру пенсії на підставі довідки прокуратури Рівненської обл. № 18-199 вих.-16 від 11.03.2016р.; зобов`язано відповідача провести ОСОБА_1 перерахунок призначеної пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на час призначення пенсії) з розрахунку 90 відсотків від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати згідно довідки прокуратури Рівненської обл. № 18-199 вих.-16 від 11.03.2016р., починаючи із 01.04.2016р., без обмеження її максимального розміру та здійснювати відповідні виплати; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.48-53).

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018р. апеляційну скаргу Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської обл. задоволено; постанову Рівненського міського суду Рівненської обл. від 01.08.2017р. скасовано, прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову (а.с.174-175).

02.01.2020р. до суду апеляційної інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018р. у справі № 569/5656/16-а, в якій останній просить скасувати вказане судове рішення; визнати протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. щодо відмови у перерахунку його пенсії; зобов`язати пенсійний орган провести перерахунок його пенсій за вислугу років згідно довідки прокуратури Рівненської обл. № 18-199 вих.-16 від 11.03.2016р. про заробітну плату, відповідно до ч.20 ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратури» в первинній редакції, з розрахунку 90 відсотків від суми місячного заробітку без обмеження суми пенсійної виплати, з урахуванням раніше проведених виплат, з 01.01.2016р. (а.с.113-122).

Подану заяву обґрунтовує тим, що рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019р. по справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення ч.20 ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру» (із змінами), якими передбачено, що умови та порядок перерахунку призначення пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів /КМ/ України.

Відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській обл., який є правонаступником Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської обл., скеровано до апеляційного суду відзив на заяву про перегляд судового рішення у зв`язку із виключними обставинами, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.143-145).

20.02.2020р. на адресу суду апеляційної інстанції надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на заяву про перегляд судового рішення у зв`язку з виключними обставинами (а.с.149-182).

У поданій відповіді позивач зазначає, що наведені пенсійним органом міркування жодним чином не доводять правомірності дій відповідача у відмові щодо перерахунку його пенсії, оскільки на момент призначення пенсії нормами ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» було регламентовано його право на перерахунок пенсії у зв`язку із збільшенням розміру заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників та порядок і умови такого перерахунку.

Вважає, що пенсійний орган намагається спонукати суд вдруге застосувати норму про те, що умови та порядок перерахунку пенсії визначається КМ України, попри визнання Конституційним Судом України такої норми неконституційною.

Відмова у перерахунку пенсії звужує зміст права пенсіонера на пенсійне забезпечення, оскільки в рази зменшує розмір такого забезпечення. При збільшенні з 01.01.2016р. заробітної плати прокурорів, від якої залежить розмір його пенсії, відмова пенсійного органу в перерахунку пенсії має елементи дискримінації за ознакою професійної приналежності, віку та майнового стану, що заборонено Конституцією України.

Зазначає, що всупереч ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, йому відмовлено в проведенні перерахунку пенсії через відсутність визначених КМ України умов та порядку перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що питання перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій у зв`язку зі збільшенням розміру заробітної плати не врегульовано та положення ч.18 ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», ч.20 ст.86 Закону України № 1697 «Про прокуратуру» не визнані неконституційними Конституційним Судом України.

Рішенням від 13.12.2019р. у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.20 ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру», чим підтвердив те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313, ч.2 ст.368 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглядаючи заяву про перегляд постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018р. за виключними обставинами, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру» передбачено пенсійне забезпечення працівників прокуратури.

Як встановлено під час судового розгляду, починаючи з 02.11.2001р., позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в пенсійному органі та отримує відповідно до вимог ст.50-1 Закону України № 1789-VII від 05.11.1991р. «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час призначення пенсії) пенсію за вислугу років, виходячи з розрахунку 90 відсотків розміру середньомісячної заробітної плати, визначеного у відповідній довідці прокуратури Рівненської обл. (а.с.9).

На підставі постанови КМ України № 1013 від 09.12.2015р. «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесенні змін до деяких нормативно-правових актів», з 01.12.2015р. підвищено заробітну плату працівникам органів прокуратури.

24.03.2016р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про проведення перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугу років, до якої долучив довідку № 18-199 вих.-16 від 11.03.2016р. про суму заробітної плати на посаді прокурора Острозької міжрайонної прокуратури (а.с.7-8).

Листом № 188/10 від 29.03.2016р. пенсійний орган відмовив позивачу у проведенні перерахунку пенсії через відсутність правових підстав для такого, покликаючись на п.5 Прикінцевих положень Закону України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», згідно яких з 01.06.2015р. скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Законом України № 76-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та норму ч.18 цієї статті викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються КМ України».

15.07.2015р. набув чинності Закон України «Про прокуратуру», згідно Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення Закону України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Отже, на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії (24.03.2016р.) приписи ч.ч.13 та 18 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» втратили чинність.

Згідно з положеннями ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються КМ України.

На час звернення позивача за перерахунком пенсії КМ України відповідний нормативно-правовий акт не був прийнятий.

Виносячи постанову від 14.05.2018р., Житомирський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскільки чинним законодавством скасовано право на перерахунок призначених пенсій прокурорів у зв`язку з підвищенням окладів з 01.12.2015р., а КМ України відповідно до ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» не визначено умови та порядок проведення такого перерахунку, жодних підстав для визнання протиправними дій (бездіяльності) пенсійного органу та проведення перерахунку призначеної пенсії, не убачається.

Відповідно до ч.1 ст.361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за виключними обставинами.

Згідно з ч.5 ст.361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане;

2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення;

3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Наведена норма процесуального закону встановлює вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції, в рішенні від 28.11.1999р. у справі «Brumarescu v. Romania» наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, слід тлумачити в контексті Преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтись повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ryabykh v. Russia» від 24.07.2003р.).

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019р. по справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.20 ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру», яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначення пенсій працівникам прокуратури визначаються КМ України (а.с.123-130).

Відповідно до резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України положення ч.20 ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 ст.152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з ст.91 Закону України № 2136-VIII 13.07.2017р. «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, положення ч.20 ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру», яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються КМ України, визнані неконституційними та втратили чинність з 13.12.2019р., тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19), що також прямо встановлено згаданим рішенням.

В свою чергу, відповідно до ч.6 ст.361 КАС України при перегляді судового рішення за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

За таких обставин, не заперечуючи право позивача на перерахунок пенсії, вказане рішення Конституційного Суду України не може бути застосовано до правовідносин з приводу перерахунку пенсії позивача за період з 01.01.2016р. до 13.12.2019р.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.11.2018р. у справі № 755/4893/18, від 23.01.2019р. у справі № 820/2462/17, від 15.05.2019р. у справі № 640/20317/16-а.

Отже, станом на день звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії від 24.03.2016р. останній діяв відповідно до вимог чинного законодавства, адже на момент вчинення таких дій норма ч.20 ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру», яка передбачала, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються КМ України, була чинною.

Оскільки предметом розгляду справи судом апеляційної інстанції були правовідносини, що існували до прийняття рішення Конституційного Суду України від 13.12.2019р. у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19), а постанова апеляційного суду, яку позивач просить переглянути у зв`язку із виключними обставинами, не містила вимог зобов`язального характеру (не було зобов`язано відповідача вчинити дії, у тому числі нарахувати та виплатити, стягнути кошти), оскільки за наслідком апеляційного перегляду в позові позивача було відмовлено, тому є відсутньою передбачена п.1 ч.5 ст.361 КАС України підстава для перегляду рішення суду за виключними обставинами.

Щодо покликань заявника на допущення стосовно нього дискримінаційних дії зі сторони відповідача колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст.1 Закону України № 5207-VI від 06.09.2012р. «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:

1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;

2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;

3) повагу до гідності кожної людини;

4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно з положеннями ст.6 наведеного Закону відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що обов`язковою ознакою дискримінації є встановлення факту обмеження (зменшення, звуження, позбавлення) права.

Натомість, у розглядуваного випадку позивачем не доведено факту допущення відповідачем стосовно нього будь-яких порушень законодавства, а відтак доводи заявника про наявність дискримінаційних ознак не ґрунтуються на вимогах закону.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск ОСОБА_2 і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Таким чином, законодавче встановлення умов та порядку проведення перерахунку та виплати пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» не можна вважати персональною ознакою в розумінні поняття дискримінації.

Отже, позивачем не наведено доводів, а судом не встановлено обставин, які б дозволили обґрунтовано припустити, що відмова пенсійного органу в перерахунку пенсії має елементи дискримінації.

В частині решти доводів заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи заявника були перевірені та проаналізовані судом, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені заявником ОСОБА_1 доводи та мотиви, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, цитуванні судової практики, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Отже, вимоги заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами є безпідставними та необґрунтованими, а тому такі не підлягають до задоволення, з вищевикладених мотивів. За таких обставин колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку із виключними обставинами не підлягає до задоволення, а постанову апеляційного суду належить залишити без змін.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, ч.2 ст.313, ст.ст.321, 329, п.1 ч.5 ст.361, п.1 ч.4 ст.368, ст.369 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами відмовити.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018р., прийняту за результатами розгляду апеляційної скарги Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської обл. на постанову Рівненського міського суду Рівненської обл. від 01.08.2017р. в справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пенсії за вислугу років, - залишити в силі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання суддями, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 25.03.2020р.