Справа № 815/5551/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 815/5551/17
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання на його користь коштів з єдиного казначейського рахунку суму несплаченої заробітної плати за вимушений прогул разом з компенсацією у зв`язку із порушенням строків її виплати та моральну шкоду у розмірі 180 тисяч грн., а також зобов`язати Державну казначейську службу України подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що незважаючи на набрання судовим рішенням про поновлення на роботі, законної сили, а також на вимогу позивача сплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, відповідачем у задоволенні такої вимоги відмовлено та не усунуто порушення закону. При цьому, як вважає позивач, відповідачем не прийнято до уваги, що порушене право позивача полягає у звільненні з роботи, оцінку законності якому надано постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. у справі №815/276/15, що набрало законної сили 21.05.2015 року. Отже, посилаючись на приписи ст. 34 Закону України «Про оплату праці», позивач зазначає, що йому має бути сплачена не тільки заборгованість з середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, але й компенсація за втрату частини заробітної плати через порушення строків її виплати. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача щодо звільнення позивача, йому було завдано моральну шкоду, шкоду його діловій репутації та порушено право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, внаслідок чого позивач змушений був звертатися до суду за захистом свого порушеного права, а тому позивач вважає, що йому повинна бути виплачена моральна шкода.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі, Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року в частині задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди саме шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 199/6713/14, зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності позивачем наявності підстав для відшкодування моральної шкоди в частині тривалості спору та тяжкості моральних страждань, оскільки вважає, що 21.04.2015р. наказом Головного управління юстиції в Одеській області позивача з 31.10.2014р. (моменту звільнення) поновлено на посаді, а тому висновки суду щодо тривалості спору є помилковими.

Позивач, ОСОБА_1 , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління юстиції в Одеській області від 31.10.2014 року № 2144-к про припинення державної служби державному виконавцю другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Борзякова В.І. та звільнення ОСОБА_1 з займаної посади 31 жовтня 2014 року, на підставі п.6 ч.1 ст.30 Закону України "Про державну службу" (за порушення присяги державного службовця). Зобов`язано Головне територіальне управління юстиції в Одеській області поновити ОСОБА_1 на посаді державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (т.1, а.с. 11-16). Зазначена постанова суду набрала законної сили 21 травня 2015 року.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 року, 21.04.2015 року наказом Головного управління юстиції в Одеській області № 702-к від 21.04.2015 року позивача поновлено на посаді державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з 31.10.2014 року (т.1, а.с. 77).

Листом Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.08.2016 року № 9992/05.1-30 на звернення позивача щодо виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу повідомлено, що згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 року, наказом від 21.04.2015 року № 702-к ОСОБА_1 поновлено на посаді державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймає суд (т.1, а.с. 20).

Згідно довідки Головного управління юстиції в Одеській області від 09.11.2017 року № 05.2-08-1223 (т.1, а.с 72) заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, складала: у серпні 2014 року - 2075,40 грн., у вересні 2014 року - 691,53 грн., відтак середньоденна заробітна плата позивача складала - 120,30 грн. ((2075,40 грн. + 691,53 грн.) / 23 робочих дні).

Також судом встановлено , що за змістом інформаційного листа в період з 25.09.2014 року по 30.10.2014 року позивач перебував на лікарняному.

Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 року у цій справі № 815/5551/17 задоволено позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 31.10.2014 року по 21.04.2015 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 20 604 грн. 19 коп.; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3 729 грн. 30 коп. та зобов`язано Головне територіальне управління юстиції в Одеській області протягом 30 днів з дня набрання постановою законної сили подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017р. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018р. в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку у сумі 14315,70 грн. за весь час вимушеного прогулу залишено без змін. В частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн. скасовано і направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, суд виходив з того, що судами попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо визначення розміру індексу інфляції помилково не застосовано Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений Постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. № 159.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що факт порушення відповідачем термінів виплати заробітної плати встановлений судовим рішенням, у зв`язку з чим вважав, що порушене право позивача має бути відновлено шляхом стягнення на його користь компенсації втрати частини доходу. Крім того, частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд виходив з того, що протиправна бездіяльність відповідача призвела до порушення його прав, і в даному випадку йдеться про порушення прав (законних інтересів) позивача щодо несвоєчасної виплати належних доходів, а тому, враховуючи час та зусилля покладені позивачем для відновлення своїх прав, суд вважав обґрунтованими вимоги про стягнення з ГУДКС в Одеській області відшкодування моральної шкоди позивачеві у розмірі 10000 грн.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена апелянтом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Судом встановлено, що факт порушення прав позивача щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановлений судовим рішенням - постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017р., яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018р. та підтримана в цій частині Верховним Судом, а тому відповідно до приписів ч.4 ст. 78 КАС України факт щодо порушення відповідачем встановлених термінів виплати грошових доходів, у даному випадку заробітної плати (суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 14315,70 грн.) є встановленим та доказуванню не підлягає.

Так, згідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, у відповідача утворилась заборгованість з невиплаченої позивачу заробітної плати за період з 31.10.2014 року по 21.04.2015 року у розмірі 14 315,70 грн.

Несвоєчасність виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу сталася з вини відповідача та з причин, що не залежали від позивача, а тому суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача має бути відновлено шляхом стягнення з ГТУЮ в Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованості та компенсації втрати частини доходу.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту «d» Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: «Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IV до офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: «Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію».

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа «Бушемі проти Італії», рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На думку колегії суддів доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції стосовно наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, зокрема, в частині тривалості спору та тяжкості моральних страждань, через поновлення позивача на посаді, є безпідставними.

З цього приводу колегія суддів вважає необхідним зазначити, що припинення порушення прав позивача на отримання заробітної плати має бути припинено не лише фактом поновлення позивача на посаді, а й фактом проведення відповідних виплат сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції доречно зауважено на тому, що з урахуванням факту несвоєчасної виплати позивачу належних доходів, часу та зусиль, що були докладені позивачем для відновлення попереднього стану, а також виходячи з принципів розумності, пропорційності (співрозмірності), виваженості та справедливості, та враховуючи характер спірних відносин обґрунтованими є вимоги позивача стосовно відшкодування моральної шкоди лише у розмірі 10 тисяч грн.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про стягнення такої шкоди з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, з таких мотивів.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1173 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Головне територіальне управління юстиції в Одеській області та Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Крім того, слід зазначити, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, а з Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а тому оскаржуване судове рішення підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року змінити, виклавши третій абзац його резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень, 00 коп.).

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 23.03.2020р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.