Справа № 640/8255/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Київ № 640/8255/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів: Кармазіна О.А., Катющенка В.П., при секретарі судового засідання Новик В.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Кабінету Міністрів України,

Державної служби експортного контролю України

про: визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді,

стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) (далі по тексту ОСОБА_1 або позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (адреса: 01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2) (далі по тексту - відповідач - 1 або КМУ) та Державної служби експертного контролю України (, адреса: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 19-21) (далі по тексту - відповідач - 2 або Держекспортконтроль), в якому (з урахуванням останньої редакції позовної заяви від 12.06.2019) просив суд:

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України»;

- визнати протиправним і скасувати наказ Державної служби експортного контролю України «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Голови Державної служби експортного контролю України»;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови державної служби експортного контролю України;

- стягнути з відповідача - Кабінету Міністрів України, Державної служби експортного контролю України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 26.06 2016 по день поновлення на посаді, з розрахунку суми штатного розкладу нормативу грошового забезпечення Голови Державної служби експортного контролю;

- судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2019 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.06.2019 відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2019 оголошено про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (протокольна).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2019 зупинено провадження у справі №640/8255/19 до вирішення заяви представника позивача про відвід судді Катющека В.П.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2019 (суддя Федорчук А.Б.) відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Катющенка В.П. в адміністративній справі №640/8255/19.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2019 поновлено провадження в даній адміністративній справі.

У судовому засіданні 19.02.2020 протокольною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про проведення експертизи та виклик свідків від 04.12.2019.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом ДСЕКУ від 18.05.2016 №150-к (за погодженням із Прем`єр-міністром України від 18.05.2016 №17481/1/1/-16 (на вх. №1117 від 18.05.2016)), ОСОБА_1 була надана відпустка строком на 56 календарних днів, тобто з 18.05.2016 по 14.07.2016. 18.05.2016 ОСОБА_1 вибув за межі України та планував після завершення відпустки приступити до виконання службових обов`язків голови Державної служби експортного контролю України. Розпорядженням КМУ від 24.06.2016 №441-р, коли позивач перебував за межами України, його було звільнено. При цьому, позивач наголосив, що заяву про звільнення за власним бажанням з 24.06.2016 підготувати, підписати та подати не міг фізично, з огляду на те, що перебував за межами України до 23.04.2019. Після повернення до України йому стало відомо, що його звільнення відбулося з порушенням чинного трудового законодавства, під час якого було вчинено також і кримінальне правопорушення - підроблення документів, зокрема, його підпису. При цьому, позивач зазначив, що жодна з визначених ст.86 Закону України "Про державну службу" та вимог ст.38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) не була виконана.

Кабінетом Міністрів України було подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що оскаржуване розпорядження видане ним в межах наданих йому повноважень та у порядку, визначеному чинним законодавством України. Водночас, відповідач-1 у своєму відзиві, з посиланням на ст.86 Закону України «Про державну службу» зазначив, що службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніше як за 14 календарних днів до дня звільнення. Так, відповідно до листа Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економічного розвитку і торгівлі ОСОБА_4 від 16.05.2016 №220201/1799901 було порушено питання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю, до якої долучено заяву ОСОБА_1 про звільнення його із займаної посади за власним бажанням від 13.05.2016.

Державною службою експортного контролю України було подано відзив на позовну заяву в якому, відповідач - 2 зазначив, що не визнає позов, оскільки відповідно до норм чинного законодавства до його повноважень не належить призначення або звільнення свого керівника, він не є суб`єктом призначення осіб категорії А посад державної служби. Щодо вимоги позивача про визнання протиправним і скасування наказу Держекспортконтролю "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №441-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України" відповідач - 2 наголосив, що такий наказ ним не видавався, а під номером наказ Держекспортконтролю від 15.07.2016 №228 має інший зміст.

У свою чергу, позивачем було подано до суду відповідь на відзиви, в якому він зазначив, що навіть якщо заява ОСОБА_1 від 13.05.2016 дійсно мала місце, то його звільнення повинно було відбутися не пізніше 27.05.2016, тобто через дві неділі після подання заяви про звільнення за власним бажанням, як то регламентує ст.86 Закону України «Про державну службу». Крім того, позивач наголосив, що звільнення відбулося в період коли він вже перебував у відпустці, що прямо заборонено законодавством, а саме, ст.40 Кодексу законів про працю України.

У судових засіданнях представник позивача підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав зазначених у позовній заяві.

Представники відповідачів заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та просили суд відмовити у позові, посилаючись на обставини, викладені ними у відзивах.

Під час судових засідань представники відповідачів звертали увагу суду на недотримання позивачем місячного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, встановленого Кодексом адміністративного судочинства. В контексті наведеного, слід зазначити, що на час відкриття провадження у даній справі, судом взято до уваги, що доданий до матеріалів позовної заяви представником позивача лист, на підтвердження його доводів щодо перебування позивача тривалий час за межами України. Так, вказаним листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №0.184-19136/0/15-19 від 29.05.2019 в якому в межах повноважень наданих Адміністрацією та відповідно до пункту 23 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 №472, надіслано витяг з наявною у цій базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_1 Датою виїзду ОСОБА_1 у вказаному витязі зазначено 18.05.2016, а датою в`їзду - 23.04.2019. З даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 14.05.2019, тобто на протязі місячного строку з дати його в`їзду на територію України.

Заслухавши пояснення учасників справи, надані у судових засіданнях, розглянувши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заперечення відповідачів, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №990-р ОСОБА_1 було призначено Головою Державної служби експортного контролю України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.02.2016 №104-р ОСОБА_1 було відсторонено від виконання повноважень за посадою Голови Державної служби експортного контролю України до завершення службового розслідування.

13.05.2016 ОСОБА_1 листом за вих. №1575/80-16 звернувся до Першого віце-прем`єр-міністра - Міністра економічного розвитку і торгівлі України ОСОБА_4 за погодженням йому відпустки терміном 56 календарних днів з 16.05.2016. Додатком до цього листа була заява ОСОБА_1 від 13.05.2016 про надання йому з 16.05.2016 відпустки терміном на 56 календарних дні.

13.05.2016 ОСОБА_1 листом за вих. №1576/80-16 звернувся до Прем`єр-міністра України ОСОБА_3 (вх.Секретаріату КМУ №17481/0/1-16 від 16.05.2016) в якому просив надати йому відпустку з 16.05.2016 терміном 56 календарних днів. Додатком до цього листа була заява ОСОБА_1 від 13.05.2016 про надання йому з 16.05.2016 відпустки терміном на 56 календарних дні.

Відповідно до наказу Держекспортконтролю від 18.05.2016 №150-к за підписом самого ОСОБА_1 він вибув у щорічну відпустку терміном 56 календарних днів з 18.05.2016 по 14.07.2016. виконання обов`язків на час цієї відпустки покладено на директора Департаменту аналітичної і правової роботи, міжвідомчої та міжнародної взаємодії ОСОБА_5 . Підставою даної заяви зазначено погодження Прем`єр - міністра України від 18.05.2016 №17481/1/1-16 (р/вх №1117-16 від 18.05.2016).

Як вбачається з наданих до відзиву Кабінетом Міністрів України матеріалів, Перший віце-прем`єр-міністр України - Міністр економічного розвитку і торгівлі України ОСОБА_4 звернувся до Прем`єр-міністра України ОСОБА_3. листом за вих.№ 2202-01/17999-01 від 14.06.2016 (вх.№ Секретаріату КМУ №22035/0/1-16 від 14.06.2016), в якому порушив клопотання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням згідно поданої ним заяви, пункт 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Також, Кабінетом Міністрів України було надано копію заяви ОСОБА_1 від 13.05.2016 на ім`я Прем`єр - міністра України ОСОБА_3. про звільнення його із займаної посади за власним бажанням.

В контексті з наведеним, слід зазначити, що під час розгляду справи, на вимогу суду, відповідачем-1 було надано для огляду в судовому засіданні оригінал вказаної заяви позивача про звільнення його із займаної посади за власним бажанням.

При цьому, позивач під час судового засідання підтвердив, що ним дійсно 13.05.2016 було написано і передано ОСОБА_4 дві заяви: одну - про відпустку, іншу - про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Датовано обидві заяви ним було 13.05.2016.

В подальшому, як зазначив позивач, як у своєму позові так і під час судового засідання, він вибув за межі України. На підтвердження вказаного, до позовної заяви представником позивача було надано до суду лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №0.184-19136/0/15-19 від 29.05.2019 в якому в межах повноважень наданих Адміністрацією та відповідно до пункту 23 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 №472, надіслано витяг з наявною у цій базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_1 Так , датою виїзду ОСОБА_1 , у вказаному витязі, зазначено 18.05.2016, а датою в`їзду - 23.04.2019.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №441-р ОСОБА_1 було звільнено з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням.

Позивач звертав увагу суду, що фактично його було звільнено, коли він перебував у наданій йому відпустці, за межами України. При цьому, він наголошував, що заяву про звільнення за власним бажанням з 24.06.2016 підготувати, підписати та подати не міг фізично, з огляду на те, що перебував за межами України до 23.04.2019. Після повернення до України, йому стало відомо, що його звільнення відбулося з порушенням чинного трудового законодавства, оскільки його звільнення відбулося в період коли він вже перебував у відпустці, що прямо заборонено законодавством, а саме, ст.40 КЗпП України.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII (далі по тексту - Закон №794-VII) встановлено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Стаття 21 Закону №794-VII визначає повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 цієї статті Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

Частиною 7 ст.21 Закону №794-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України призначає на посаду:

1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу;

2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.

Звільнення зазначених осіб здійснюється Кабінетом Міністрів України з підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, законами України "Про Кабінет Міністрів України", "Про центральні органи виконавчої влади", "Про державну службу".

Статтею 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.

Пункт 1 Положення «Про державну службу експортного контролю», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №159 (далі по тексту - Положення №159) визначає Державну службу експортного контролю України (Держекспортконтроль) як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економічного розвитку і торгівлі і який реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю.

Пунктом 9 Положення №159 передбачено, що Держекспортконтроль очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра економічного розвитку і торгівлі.

Відповідно до статті 49 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України (ч.1-3 ст.49 Закону №794-VII).

Отже, наведеними вище нормами законодавства передбачено, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями призначати та звільняти з посади керівників центральних органів виконавчої влади.

Так, з наданих до відзиву Кабінетом Міністрів України матеріалів вбачається, що Перший віце-прем`єр-міністр України - Міністр економічного розвитку і торгівлі України ОСОБА_4 звернувся до Прем`єр-міністра України ОСОБА_3. листом за вих.№ 2202-01/17999-01 від 14.06.2016 (вх.№ Секретаріату КМУ №22035/0/1-16 від 14.06.2016), в якому порушив клопотання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням згідно поданої ним заяви, пункт 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №441-р ОСОБА_1 було звільнено з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням.

В контексті з наведеним, слід зазначити, що позивач у своєму позові наголосив, що заяву про звільнення за власним бажанням з 24.06.2016 підготувати, підписати та подати не міг фізично, з огляду на те, що перебував за межами України до 23.04.2019.

Однак, під час розгляду справи судом встановлено, що не заперечувалось самим позивачем, така заява про звільнення із займаної посади за власним бажанням позивача була написана ним ще 13.05.2016, тобто на час перебування його в Україні і саме вона, що було підтверджено під час розгляду справи представником відповідача-1, стала підставою для внесення пропозиції Міністром економічного розвитку і торгівлі ОСОБА_4 на ім`я Прем`єр-міністра України щодо звільнення ОСОБА_1 з посади.

У свою чергу, представник позивача зазначив, що оскільки заява ОСОБА_1 датована 13.05.2016, то, на його думку, звільнення ОСОБА_1 повинно було відбутися не пізніше 27.05.2016, тобто через два тижні після подання заяви про звільнення за власним бажанням, як то регламентує ст.86 Закону України «Про державну службу». Крім того, представник позивача наголосив, що звільнення відбулося в період коли він вже перебував у відпустці, що прямо заборонено законодавством, а саме, ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів вважає наведені висновки представника позивача хибними з огляду на наступне.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі по тексту - Закон № 889-VIII).

Частиною 1 ст. 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Враховуючи наявність заяви позивача про звільнення із займаної посади за власним бажанням від 13.05.2016, в межах спірних правовідносин мова йде про звільнення державного службовця за власним бажанням тобто за ініціативою державного службовця, що, на думку суду, не обмежує Кабінет Міністрів України у прийнятті рішення зі спливом цього строку.

Так, ч.1 ст.86 Закону № 889-VIII передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч.2 ст.86 Закону № 889-VIII).

Таким чином, законодавством передбачено можливість звільнення державного службовця, зокрема, до закінчення двотижневого строку, а не після, як стверджує представник позивача. При цьому суд звертає увагу позивача, що обов`язок попередити власника про звільнення за власним бажанням не пізніше як за 14 календарних днів покладено саме на державного службовця.

Також, є законодавчо необґрунтованим твердження представника позивача щодо неможливості звільнення державного службовця в період коли він вже перебував у відпустці. Представник позивача стверджуючи про вищезазначене, вказував на те, що це прямо заборонено законодавством, а саме, ст.40 Кодексу законів про працю України.

Стаття 40 Кодексу законів про працю України дійсно встановлює, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Однак, суд звертає увагу позивача на те, що норми, встановлені статтею 40 Кодексу законів про працю, стосуються лише випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, про що прямо вказано у цій статті. Як було зазначено судом вище, у спірних правовідносинах звільнення позивача з посади відбулося не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а з ініціативи позивача, на підставі його заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням від 13.05.2016.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем -1 спростовано доводи позивача та доведено правомірність своїх дій при винесенні оскаржуваного позивачем розпорядження Кабінету Міністрів України №441-р від 24.06.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України», а отже, підстави для визнання такого рішення протиправним та його скасування у суду відсутні.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання протиправним і скасування наказу Державної служби експортного контролю України «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року №441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю», то такі вимоги теж не підлягають задоволенню, з огляду на встановлення судом під час розгляду справи того що такого рішення не існує.

З огляду на висновки суду про відмову в задоволенні позову щодо визнання протиправним і скасування розпорядження Кабінету Міністрів України №441-р від 24.06.2016 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України" та щодо визнання протиправним і скасування наказу Державної служби експортного контролю України «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України», відповідно, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню і похідні від цього вимоги позивача щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови Державної служби експортного контролю України та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Кабінету Міністрів України (адреса: 01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2), Державної служби експертного контролю України (, адреса: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 19-21) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді: О.А. Кармазін

В.П. Катющенко

Повний текст рішення підписано 23.03.2020