Справа № 826/11349/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2020 року м. Київ № 826/11349/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ФОП ОСОБА_2 ) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач та/або контролюючий орган/ГУ ДФС у м. Києві) та просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.04.2018 року №2-2657, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві та стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що є фізичною особою-підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування та є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0846 га, частина якої (0,2 га) використовується у власній господарській діяльності шляхом передачі в орендне користування фізичній особі ОСОБА_3 на підставі договору оренди від 26.06.2017 року №2, а решта земельної ділянки використовується для будівництва торгово-розважального комплексу.

Таким чином, на думку позивача, з огляду на використання ним у власній господарській діяльності земельної ділянки загальною площею 1,0846 га, підстави для виникнення податкових зобов`язань зі сплати податку на землю з фізичних осіб відсутні.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує про правомірність прийнятого ним рішення та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Зокрема, контролюючий орган вказує, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При цьому, відповідач зазначає, що умовою несплати земельного податку за спрощеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Справа вирішується на підставі наявних в ній документів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку Серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування - третя група (58 відсотків доходу) з 01.01.2012 року.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ЕТРЕКС» та ОСОБА_1 , продавець (ТОВ «КОМПАНІЯ ЕТРЕКС») передає, а покупець приймає у власність нерухоме майно, яким є земельна ділянка площею 1,0846 га., яка розташована на АДРЕСА_1 кадастровий номер :75:177:0023.

Обставини наявності у позивача права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0846 га., сторонами не заперечувались.

06.04.2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №2-2657, яким ФОП ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 644116,62 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Не погоджуючись зі спірним рішенням позивачем подано скаргу, за наслідком розгляду якої рішенням Державної фіскальної служби України від 09.07.2018 року №9789/Ш/99-99-11-02-01-14 у задоволенні скарги ФОП ОСОБА_1 відмовлено, а оскаржуване рішення залишено без змін.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

У відповідності до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Між тим, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Підпунктами 269.1.1-269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України визначено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (п. 271.1 ст. 271 ПК України).

Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За пунктом 287.7 статті 287 ПК України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 291.3 статті 291 ПК України передбачено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

За пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Аналіз зазначеного дає суду підстави дійти до висновку, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Тобто у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 листопада 2015 року (справа №21-2352а15), а також Верховним Судом у постановах від 13, 19 та 26 червня 2018 року, від 06 лютого 2020 року (справи №№ 826/14615/16, 814/3427/13-а, 826/10930/13-а, №820/3488/16 відповідно).

З вказаного слідує, що в межах спірних правовідносин, з метою перевірки правомірності прийнятого контролюючим органом спірного рішення слід встановити чи використовує позивач у власній господарській діяльності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0846 га.

Так, відповідно до свідоцтва платника єдиного податку Серія НОМЕР_1 видами господарської діяльності ОСОБА_1 є: 70.2 «Здавання в оренду власного нерухомого майна», 70.3 «Операції з нерухомістю для третіх осіб», 71.14 «Консультування з питань комерційної діяльності та управління».

Між тим, в матеріалах справи наявний договір оренди частини земельної ділянки №2 від 26.06.2017 року, відповідно до умов якого орендодавець (позивач) зобов"язується передати, а орендар ( ОСОБА_3 ) прийняти у строкове платне користування земельну ділянку розміром 0,2 га., яка являється частиною земельної ділянки, повна характеристика якої викладені у пункті 1.2. цього договору з метою розміщення і зберігання на ній власного майна орендаря - основних фондів, сировини, матеріалів, запасів чи товарів.

Відповідно до частини 1 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч. 2 ст. 93 ЗК України).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом (ч. 5 ст. 93 ЗК України).

Відповідно до частини 1 статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року №161-XIV (далі - Закон №161-XIV) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Положеннями статей 13, 14 Закону №161-XIV визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Між тим, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ч. 5 ст. Закону №161-XIV).

Суд проаналізувавши наведені положення приходить до висновку, що право користування земельної ділянки виникає, зокрема на підставі укладеного договору, що укладається у письмові формі та за бажанням однієї із сторони може бути посвідчено нотаріально.

При цьому, таке право обов`язково підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Варто наголосити, що матеріли адміністративної справи не містять в собі належних та достатніх доказів на підтвердження обставин державної реєстрації договору оренди частини земельної ділянки №2 від 26.06.2017 року, а тому стверджувати про використання ФОП ОСОБА_1 у власній господарській діяльності частини земельної ділянки площею 0,2 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання її в оренду не вбачається за можливе.

Також, не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на використання іншої частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва торгово-розважального комплексу, оскільки жодних та належних доказів на підтвердження вказаного ФОП ОСОБА_1 до суду не надано.

Разом з цим, суд наголошує, що основними видами господарської діяльності позивача є: 70.2 «Здавання в оренду власного нерухомого майна», 70.3 «Операції з нерухомістю для третіх осіб», 71.14 «Консультування з питань комерційної діяльності та управління», серед яких відсутній клас 41.20 «Будівництво житлових та нежитлових будівель».

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає безпідставними доводи ФОП ОСОБА_1 в частині відсутності у нього обов`язку зі сплати податку на землю з фізичних осіб, а обставини використання ним у власній господарській діяльності земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не підтвердженими належними та достатніми доказами.

Відповідно до матеріалів справи, розрахунок земельного податку ГУ ДФС було здійснено за наступним алгоритмом:

10846*1043,42*2*1,5*1,249*1,433*1,06*1% = 644116,62 грн., де,

10846 м2 - площа земельної ділянки;

1043,42 - грошова оцінка згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 року № 23/23, введено в дію з 01.07.2015 року (згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014 року № 565/565);

2 - Коефіцієнт на функціональне використання землі (Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року №489 із змінами та доповненнями);

1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 року №23/23;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15 та статті 289 ПК України;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22- 201/2-16 та ст. 289 ПКУ;

- коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22-443/2-16 та ст. 289 ПКУ;

1% - ставка податку відповідно до Рішення Київської міської Ради № 242/5629 від 23.06.2011 зі змінами та доповненнями.

Згідно із положеннями частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Частиною 1 статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки адміністративний позов до задоволення не підлягає, то відсутні підстави для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 73, 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, б. 33/19, ) відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева