Справа № 640/501/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 року м. Київ № 640/501/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Турчин Андрія Анатолійовича
провизнання протиправними та скасування постанов Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо»;
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Турчин Андрія Анатолійовича, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», в якому просив:

-визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Турчин Андрія Анатолійовича від 15 жовтня 2019 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у виконавчому провадженні №60310304 у розмірі 1212172,13 грн. та постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Турчин Андрія Анатолійовича від 15 жовтня 2019 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчому провадженні №60310304 у розмірі 1000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження №37275167 з примусового виконання виконавчого листа №2-1289/11, виданого 22 березня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ «Золота Фішка» солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом в розмірі 493923 доларів США 63 центи у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату виконання рішення, а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні №37275167 від 11 квітня 2016 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 394975,15 грн.

24 квітня 2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Григорян Оленою Грайровною винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, виконавчий лист містив відмітку про повернення виконавчого документа, однак не містив даних щодо стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 394975,15 грн.

На теперішній час на стадії виконання у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження №58991338, сторонами у якому є стягувач Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, боржник - ОСОБА_1 про стягнення виконавчого збору у сумі 397975,15 грн.

Утім, Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчин Андрієм Анатолійовичем при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1289/11, виданого 22 березня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ «Золота Фішка» солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом в розмірі 493923 доларів США 63 центи у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату виконання рішення, а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, у межах виконавчого провадження №60310304 винесено постанову від 15 жовтня 2019 року про стягнення з боржника основної винагороди, з огляду на те, що приватним виконавцем 15 жовтня 2019 року розпочато примусове виконання вищезазначеного виконавчого документа, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60310304. Сума боргу згідно виконавчого документа складає 12121721,3 грн. Посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №643 від 08 вересня 2016 року, якою затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, згідно якого приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, - відповідачем стягнуто з боржника основну винагороду у сумі 1212172,13 грн.

Позивач не погоджується з вказаною постановою приватного виконавця, оскільки, на його думку, виконавчий збір та основна винагорода є однією й тією ж сумою коштів, яка стягується у відповідному розмірі за примусове виконання рішення, і при цьому лише один раз. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Окрім того, приватним виконавцем 15 жовтня 2019 року винесено постанову про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження №60310304 у сумі 1000,00 грн. Однак, в порушення вимог Інструкції №512/5 приватний виконавець у спірній постанові не зазначає якими відповідними доказами підтверджений розмір цих витрат. Відсутність відомостей про суму витрат виконавчого провадження із відповідними підтверджуючими документами та ненадання даних доказів не дозволяє перевірити правильність та обгрунтованість визначення витрат виконавчого провадження.

За наведених обставин позивач вважає, що оскаржувані постанови від 15 жовтня 2019 року порушують його право, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 12 лютого 2020 року.

У судове засідання 12 лютого 2020 року учасники справи не прибули, в зв`язку з чим судове засідання відкладено на 18 березня 2020 року.

20 лютого 2020 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та матеріали виконавчого провадження.

У своєму відзиві на позов відповідач наголосив на правомірності своїх дій та рішень і відповідність їх вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», відповідно до якої установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин. В зв`язку з цим, за згодою учасників справи, отриманою в телефонному режимі, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота фішка» про стягнення заборгованості за кредитним договором та постановлено стягнути з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота фішка» солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 493923 долари 63 центи США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату виконання рішення суду, а також 1700 гривень судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На виконання вказаного рішення 22 березня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист №2-1289/11, який з 02 квітня 2013 року перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (ВП №37275167).

З доданих позивачем матеріалів вбачається, що 11 квітня 2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. у ВП №37275167 винесено постанову про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) виконавчого збору у розмірі 394975,15 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 квітня 2013 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», а в подальшому, ухвалою від 28 серпня 2019 року замінено Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо».

22 квітня 2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. у виконавчому провадженні ВП №37275167 прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з не здійсненням стягувачем авансування витрат на проведення експертної оцінки описаного та арештованого нерухомого майна.

15 жовтня 2019 року до приватного виконавця Турчина Андрія Анатолійовича надійшла заява стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Кредо» про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом м. Києва від 22 березня 2013 року №2-1289/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Фішка» на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом у розмірі 493923,63 долари США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату виконання рішення суду, а також 1700 гривень судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин Андрій Анатолійович, розглянувши заяву стягувача, 15 жовтня 2019 року виніс постанову ВП №60310304 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/4307/11, виданого 22 березня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва.

Також приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчин Андрієм Анатолійовичем 15 жовтня 2019 року у ВП №60310304 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, згідно якої з ОСОБА_1 ухвалено стягнути основну винагороду у сумі 1212172,13 грн.

Окрім того, 15 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчин Андрієм Анатолійовичем у ВП №60310304 винесено постанову про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження, згідно якої з боржника ОСОБА_1 постановлено стягнути витрати на проведення виконавчих дій у сумі 1000,00 грн.

Не погоджуючись із винесеними приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчин Андрієм Анатолійовичем у ВП №60310304 постановами, з наведених у позовній заяві підстав, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 1 цього Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів визначені статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У відповідності з частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно частини п`ятої цієї статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга цієї статті).

Відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Так, відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Суд зазначає, що в даному випадку, мало місце виконання приватним виконавцем рішення майнового характеру, зокрема стягнення заборгованості в солідарному порядку із ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Фішка» на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом у розмірі 493923,63 долари США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату виконання рішення суду, а також 1700 гривень судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Таким чином, основна винагорода приватного виконавця у виконавчому провадженні №60310304 повинна встановлюватися у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, як це відображено у положеннях частини першої, другої статті 31 Закону №1403-VІІІ, при чому, як вказано у виконавчому листі №2/4307/11, станом на дату виконання рішення суду.

Разом з тим, частиною третьою статті 31 Закону №1403-VІІІ визначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом положень частин четвертої, п`ятої статті 31 Закону №1403-VІІІ основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Відповідно до вимог частини сьомої статті 31 Закону №1403-VІІІ приватний виконавець протягом трьох днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює розрахунок основної винагороди, ознайомлює з ним сторони виконавчого провадження, роз`яснює їм порядок сплати та стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, слід відмітити, що станом на час відкриття виконавчого провадження (15 жовтня 2019 року) законодавством чітко розрізнялися поняття порядку сплати, в якій на переконання суду входить визначення розміру основної винагороди, та окремо порядку стягнення такої винагороди.

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 за №643 ( Постанова №643).

Зокрема, у відповідності з пунктом 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Позивач, стверджуючи про протиправність винесеного відповідачем рішення від 15 жовтня 2019 року, зокрема щодо стягнення основної винагороди, наголошував на тому, що державним виконавцем у ВП №37275167 вже стягнуто виконавчий збір при примусовому виконанні рішення Голосіївського районного суду м. Києва за виконавчим листом від 22 березня 2013 року №2-1289/11, а тому стягнення відповідачем основної винагороди у ВП №60310304 є протиправним.

Суд не розділяє таку думку позивача, враховуючи положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та з огляду на наведені вище норми Закону №1403-VІІ і Постанови №643, оскільки у матеріалах справи відсутні докази фактичного стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження ВП №37275167. В той же час, приватний виконавець, отримавши заяву стягувача про примусове виконання виконавчого документа, має діяти у відповідності до вимог Закону №1403-VІІ та відповідних чинних підзаконних нормативних актів.

Позивач посилався на норми частин п`ятої, шостої, восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує обставини передачі виконавчого документа.

Однак, відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю - за заявою стягувача. Про передачу (прийняття до виконання) виконавчого документа виконавець виносить постанову.

Передача виконавчих документів здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

В даному випадку не відбувалась передача виконавчого документа від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця, а тому посилання позивача на ці норми є безпідставними.

Утім, на переконання суду, постанова приватного виконавця від 15 жовтня 2019 року у ВП №60310304 щодо стягнення основної винагороди є неправомірною, з огляду на таке.

Як неодноразово вже було зазначено вище, за виконавчим листом, виданим Голосіївським районним судом м. Києва 22 березня 2013 року №2-1289/11 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» підлягала стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 493923,63 долари США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату виконання рішення суду, а також 1700 гривень судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, солідарно з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Фішка».

Частиною дев`ятою статті 31 Закону №1403-VІІ визначено, що солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

У відповідності до пункту 19 Постанови №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Як встановлено судом, приватним виконавцем 15 жовтня 2019 року винесено постанову про стягнення із ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 1212172,13 грн. одночасно з постановою від 15 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2/4307/11.

Беручи до уваги норми частини дев`ятої статті 31 Закону №1403-VІІІ та вимоги пункту 19 Постанови №643, розмір основної винагороди приватного виконавця у даному випадку, повинен розраховуватися виходячи із 10% від суми стягнення саме станом на дату виконання рішення та ще й з урахуванням солідарного обов`язку сплати боржниками такої основної винагороди.

Приватний виконавець, здійснюючи у постанові від 15 жовтня 2019 року розрахунок основної винагороди, яка підлягає стягненню з боржника у виконавчому провадженні №60310304 визначив суму такої винагороди в розмірі 10% від основної суми заборгованості (стягнення), вказавши, що сума боргу згідно виконавчого документа складає 12121721,3 грн., відповідно 10% (12121721,3 грн. х 10 % = 1212172,13 грн.).

Однак, до стягнення підлягала сума 493923,63 долари США за курсом НБУ станом на день виконання рішення суду. В той же час, відповідачем не вказано в оскаржуваній постанові за яким курсом НБУ і станом на який час ним визначена сума боргу 12121721,3 грн. При цьому, слід зауважити, що не зазначено у постанові і солідарного обов`язку стягнення основної винагороди боржниками ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Золота Фішка», що є неприпустимим в розумінні вищенаведених положень Закону №1403-VІІІ та Постанови №643.

Суд зазначає, що пунктом 19 Постанови №643 чітко визначено умову, за якої приватний виконавець має право на одержання основної винагороди, а саме забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа майнового характеру, що в свою чергу дає право на отримання приватним виконавцем такої винагороди у розмірі 10 відсотків саме стягнутої ним суми.

Вказане повністю відповідає частині четвертій і п`ятій статті 31 Закону №1403-VІІІ.

Отож, в даному випадку мова йде про те, що повинно мати місце забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа, а у спірному випадку відповідач не забезпечив ні повного, ні часткового виконання документа.

Жодних доказів на спростування такого висновку суду відповідач під час розгляду справи не надав.

При цьому ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Крім вказаного аналіз коментованого свідчить, що приватний виконавець має право на визначення (розрахунок) і як результат отримання основної винагороди виключно у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми.

Також слід відмітити, що за змістом статті 45 Закону №1404-VІІІ розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Виходячи із послідовного аналізу даної правової норми, суд вважає за необхідне відмітити, що дана стаття встановлює черговість розподілу стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум, а також порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Частина третя даної норми, в свою чергу, визначає порядок стягнення основної винагороди, а не встановлення розміру, і тим паче не визначає розрахунок відповідного розміру, що врегульовується виключно абзацом 4 пункту 3 статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Водночас згідно вимог пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір не стягується, у разі виконання рішення приватним виконавцем.

Згідно вимог частини третьої статті 40 вказаного Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 42 Закон №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

З даного приводу слід зауважити, що законодавець розмежовує поняття розмір виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, при цьому встановлює однаковий порядок їх стягнення, але різний порядок їх встановлення (визначення).

З урахуванням вищенаведених норм, приватний виконавець у виконавчому провадженні №60310304 за виконавчим листом, виданим Голосіївським районним судом м. Києва 22 березня 2013 року №2-1289/1 мав визначати основну винагороду у розмірі 10 % саме від стягнутої суми і з урахуванням солідарного обов`язку боржників.

Приватним виконавцем не додержано цих норм при прийнятті оскаржуваної постанови щодо стягнення основної винагороди, а тому остання є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо постанови відповідача про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження від 15 жовтня 2019 року у розмірі 1000,00 грн., суд вказує на наступне.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2830/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1300/29430, встановлені види та розміри витрат виконавчого провадження.

Так, у відповідності до розділу 1 Наказу до видів витрат виконавчого провадження віднесено:

1. Виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари.

2. Пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку.

3. Послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.

4. Послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум.

5. Проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини.

6.Послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці.

7. Банківські послуги при операціях з іноземною валютою.

8. Сплата судового збору.

9. Плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

10. Інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Розміри витрат виконавчого провадження врегульовані розділом 2 вказаного наказу.

Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, розділом VI якої врегульовано фінансування витрат виконавчого провадження.

Згідно пункту 1 даного розділу фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.

Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 554.

Відповідно до пункту 2 цього розділу витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:

відкриття виконавчого провадження;

стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);

стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);

стягнення витрат виконавчого провадження;

закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

В оскаржуваній постанові про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження від 15 жовтня 2019 року ВП №60310304 відповідач навів перелік витрат виконавчого провадження, а саме: папір - 120,00 грн., копіювання, друк документів - 147,50 грн., канцтовари - 154,00 грн., конверти - 50 грн., знаки поштової оплати (марки) - 179,50 грн., плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження - 349,00 грн., - всього на 1000,00 грн.

Таким чином постанова приватного виконавця про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження від 15 жовтня 2019 року ВП №60310304 відповідає вимогам наведеного вище чинного законодавства.

Позивач, оскаржуючи згадану постанову, вказував як на підставу її протиправності відсутність підтверджуючих документів щодо суми витрат та ненадання відповідних доказів позивачу.

Втім, жодними нормами не визначено обов`язку надавати та надсилати сторонам виконавчого провадження доказів на підтвердження понесених державним/приватним виконавцем витрат на проведення виконавчих дій.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 23 березня 2019 року у справі №750/6794/17 щодо скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Суд зазначив, що належний розрахунок витрат виконавчого провадження не передбачає обов`язку державного або приватного виконавця документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

За наведених обставин, суд не вбачає підстав для визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження від 15 жовтня 2019 року ВП №60310304.

Згідно частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач частково довів перед судом правомірність своїх рішень.

Підсумовуючи все вище викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 287, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Турчин Андрія Анатолійовича від 15 жовтня 2019 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у виконавчому провадженні №60310304 у розмірі 1212172,13 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( РНКОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Турчина Андрія Анатолійовича (01024, м. Київ, вул. Лютеранська, 13, офіс 5) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8836,60 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 287, 296 - 297, з урахуванням перехідних положень, Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко