Справа № 620/2618/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2618/19 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В. В.,
суддів Шурко О. І., Ганечко О. М.,
за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.11.2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.06.2019 № 228 «Про підсумки проведення службового розслідування».
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що притягуючи позивача до матеріальної відповідальності, відповідач діяв протиправно.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В судове засідання з`явився представник скаржника, просив суд задовольнити апеляційну скаргу.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як убачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2019 року № 125 «Про призначення службового розслідування» в період з 25.04.2019 по 03.06.2019 помічником начальника продовольчої служби військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_2 проведено службове розслідування за фактом виявлення нестачі матеріальних засобів (двох ноутбуків) у військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.06.2019 № 228 «Про підсумки проведення службового розслідування» начальника сховища військової частини НОМЕР_2 молодшого сержанта ОСОБА_1 за недостачу матеріальних засобів (двох ноутбуків) притягнуто до повної матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди на суму нестачі 66348 грн, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.1995 року № 880 «Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості» з урахуванням п`ятикратного розміру на загальну суму 331740 грн.
ОСОБА_1 27.06.2019 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 подано заяву про скасування наказу від 06.06.2019 № 228 «Про підсумки проведення службового розслідування», за результатами розгляду якої військова частина НОМЕР_1 листом від 26.07.2019 № 612/1/1/1066 повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для скасування наказу.
Вважаючи наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06.06.2019 № 228 «Про підсумки проведення службового розслідування» протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір про повну матеріальну відповідальність укладений між командиром військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_3 та молодшим сержантом ОСОБА_1 укладений лише 06.03.2019, а наказ командира військової частини про покладання матеріальної відповідальності на позивача (з підписом про ознайомлення) відсутній. Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності своїх дій, у той час як позивач навів достатньо обставин на підтвердження своїх вимог.
Скаржник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV.
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до ст.11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту).
Згідно із ст.26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно абз.1 п.2 Розділу І Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95-ВР (втрата чинності 31.10.2019) (далі Положення, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.
Приписами п.3 Розділу І Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.
Відповідно до п.17 Розділу IV Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.
Пунктом 18 Розділу IV Положення визначено, що розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності. Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту. Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця чи військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах розслідування.
Розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки (п.19 Розділу IV Положення).
Отже, до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.
З матеріалів службового розслідування вбачається, що 29.11.2018 відповідно до додатку І до документа передачі від 29.11.2018 № 2018/3 офісом Управління ООН з обслуговування проектів в Україні (UNOPS) у військову частину НОМЕР_2 передано 4 лазерні принтери марки «HP» загальною вартістю на суму 1 560,52 доларів США та 17 лаптопів (ноутбуків) марки «Dell» загальною вартістю на суму 19 788, 00 доларів США.
Фактично вищевказане майно приймали командир військової частини НОМЕР_3 підполковник ОСОБА_3 та молодший сержант ОСОБА_4 .
Усним наказом командира військової частини НОМЕР_3 , без оформлення акта приймання - передачі військового майна, в порушення вимог пункту 1 розділу XII Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440, принтери та ноутбуки були передані на зберігання до медичного складу, начальником сховища якого є молодший сержант ОСОБА_1 .
Відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 26.10.2018 № 25 та від 04.01.2019 № 4 призначено інвентаризацію військового майна. Згідно з актом інвентаризації № 1 прапорщик ОСОБА_5 був особою, відповідальною за збереження матеріальних засобів, що підлягали інвентаризації.
04.01.2019 прапорщиком ОСОБА_5 було виявлено факт крадіжки двох ноутбуків марки «Dell», про що повідомлено командира військової частини НОМЕР_3 підполковника ОСОБА_3 та Козелецький ВП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області.
Службовим розслідуванням по факту виявлених порушень щодо ведення обліку, порядку зберігання та видачі матеріальних цінностей у військовій частині НОМЕР_2 встановлено порушення командиром військової частини НОМЕР_3 підполковником ОСОБА_3 пункту 6 розділу ІІ та пунктів 11, 34, 35 Розділу V Інструкції з обліку військового майна в Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440, що призвело до втрати двох ноутбуків вартістю 66348 грн.
Відповідно до наказу командира військової частини від 05.12.2018 № 253 ОСОБА_1 у період з 05.12.2018 по 05.01.2019 перебував у щорічній основній відпустці.
На підставі акта від 05.12.2018 № 2752 молодший сержант ОСОБА_1 передав майно та ключі від кімнати № 10 інструктору навчального взводу молодшому сержанту ОСОБА_6 .
При цьому, в порушення вимог статті 63 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в порушення вимог пункту 7 Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 № 748, командиром військової частини НОМЕР_3 підполковником ОСОБА_3 інвентаризаційна комісія для прийому-передачі майна не призначалась.
Отже, службовим розслідування не підтверджено вини саме позивача в утраті військового майна, оскільки такого факту не встановлено.
Як вказує апелянт, згідно книги обліку наявності та руху військового майна (Зв`язку) А2718, де було зроблено запис 29.11.2018 роком, що до них надійшло від фірми UNOPS 17 ноутбуків. Командиром частини, усним наказом було надано дане майно на зберігання до медичного складу, де начальником сховища є молодший сержант ОСОБА_1 , що підтверджується додатком №1 до документу передачі від 29 листопада 2018 року №2018/3, де зроблений запис, що передав на зберігання ОСОБА_3 прийняв на зберігання ОСОБА_1 та скріплено підписами.
Оскільки даний дарунок (благодійна допомога) надійшов від іноземної держави та був складений документ передачі та додаток до нього, який містив реквізити юридичних осіб, які надали і прийняли майно на переконання апелянта, його можна вважати актом прийому-передачі майна на основі якого майно поставили на облік, у вищевказаному документі, зазначено передав на зберігання ОСОБА_7 прийняв на зберігання ОСОБА_1 .
Разом з тим, особливості обліку майна, яке надійшло як міжнародна допомога, від волонтерських організацій, як благодійна, гуманітарна допомога встановлені розділом XII Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 року №440 (надалі -Інструкція № 440).
Відповідно п. 1 розділу XII Інструкції № 440 приймання майна, яке надійшло для військових частин (центрів забезпечення) як міжнародна допомога, від волонтерських організацій, як благодійна, гуманітарна допомога, здійснюється комісією військової частини (центру забезпечення) на підставі даних, відображених у супровідних документах, зі складанням акта приймання-передачі військового майна. Акт приймання-передачі військового майна є підставою для постановки майна, яке надійшло для військових частин (центрів забезпечення) як міжнародна допомога, від волонтерських організацій, як благодійна, гуманітарна допомога, на облік у службах забезпечення та фінансово-економічному органі військової частини (центру забезпечення).
Таким чином, додаток № І до документу передачі від 29.11.2018 року № 2018/3 є супровідним документом на підставі якого комісійно складається акт приймання - передачі військового майна.
Командир військової частини НОМЕР_2 підполковник ОСОБА_3 не ініціював оформлення акту приймання-передачі військового майна у відповідності додатку № 22 Інструкції № 440, а відсутність акту приймання-передачі військового майна не створювало підстав для постановки отриманого майна на облік, в тому числі Позивачем.
Враховуючи вищевикладене, аргументи апеляційної скарги та посиланням на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» про наявність підпису Позивача у додатку № 1 до документу передачі від 29.11.2018 року № 2018/3 та її достатність для постановки на облік без комісійного складання акту приймання - передачі військового майна є безпідставними та такими що не ґрунтуються на вимогах Закону.
Командування військової частини вважає, що саме позивач не забезпечив збереження майна, оскільки розслідуванням яке проводив капітан ОСОБА_2 від 03.06.2019 встановлено що ОСОБА_1 повертався з відпустки до військової частини на дві доби 21.12.2018р. для перевірки медичного майна, та 23.12.2018р. знову поїхав додому, про нестачу двох ноутбуків не повідомляв, на 23.12.2018р, коли ОСОБА_1 робив звірку майна ноутбуки перебували на складі, після проведення перевірки майна, сховище не опечатав, ключі залишив сержанту ОСОБА_8 дане підтверджує той факт що ключі ОСОБА_9 не передавались згідно акту прийому передачі, а сховище не опечатане, чим підтверджує халатне ставлення до виконання своїх функціональних обов`язків. Про це свідчать пояснення сержанта ОСОБА_10 , який підтверджує, що часто бачив як сховище було не опечатано, ключі знаходилися в інструкторів, зайти міг, хто хотів. З не зрозумілих обставини позивач віддав ключі ОСОБА_8 хоча в позовній заяви стверджує що ключі передав згідно акту.
Як зазначалося, Позивач в період з 05.12.2018 по 05.01.2019 перебував у щорічній основній відпустці. На підставі Акту від 05.12.2018 № 2752 Позивач передав майно та ключі від кімнати № 10 інструктору навчального взводу молодшому сержанту ОСОБА_9 .
З 21.12.2018 по 23.12.2018 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 Позивач повертався з відпустки для проведення інвентаризації медичного майна. Ключі від кімнати сховища № 10 Позивач отримав від сержанта ОСОБА_11 (оскільки ОСОБА_9 перебувала у відрядженні), якій після закінчення інвентаризації і залишив, опечатавши кімнату сховище №10.
Позивач зазначив, що контроль за станом опечатування кімнати сховища № 10 в період відпустки не входить до його функціональних обов`язків.
Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 року №440 визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України, і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна.
Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил, які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна.
Відповідно до п. 2 вказаної інструкції матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.
Позивач наказом від 02.11.2017 року № 86 був призначений на посаду, тобто після затвердження Інструкції № 440.
Наказ командира військової частини про покладання матеріальної відповідальності на позивача (з підписом про ознайомлення) відсутній, а договір про повну матеріальну відповідальність укладений між командиром військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_3 та молодшим сержантом ОСОБА_1 лише 06.03.2019 (а. с. 24).
Враховуючи викладене, твердження Відповідача про необхідність застосування Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, відсутність необхідності укладення договору про повну матеріальну відповідальність та невірне застосування норм матеріального права є безпідставними та такими що не ґрунтуються на вимогах Закону.
Крім того, постановою Козелецького районного суду від 13.03.2019 у справі № 734/714/19, яка набрала законної сили, встановлено, що командир військової частини НОМЕР_3 підполковник ОСОБА_3 мав реальну можливість виконати належним чином свої обов`язки, але безпідставно не виконав зазначені дії, які відповідно до вище вказаних вимог входять до кола його службових обов`язків, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП України, тобто недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.
За установлених обставин правильними є висновками суду першої інстанцій, що відповідач не довів вини саме позивача як підстави для його притягнення до повної матеріальної відповідальності в порядку, визначеному пунктом 13 Положення № 243/95-ВР.
Крім того, відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, у той час як Положенням № 243/95-ВР передбачено як повну, так і обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, в порядку судового контролю зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.
Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року № 813/2751/17.
Беручи до уваги кожен аргумент, викладений учасниками справи, доводи апеляційної скарги та апелянта не знайшли свого відображення під час апеляційного розгляду, через що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

О. І. Шурко

Повний текстп останови виготволено 23.03.2020