Справа № 640/22505/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року місто Київ №640/22505/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Невмержицькій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області
провизнання протиправним та скасування рішення від 17.10.2019 №360-19,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Калашник О.М..,

перекладача - Бєлджуді С.Т.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 березня 2020 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 №360-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 №360-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначив, що є громадянином Російської Федерації та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що він не може повернутись на територію Російської Федерації та змушений шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за життя, свободу та здоров`я. Так, позивачем вказано на те, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження - Російську Федерацію.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2020, прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/22505/19 без проведення судового засідання та запропоновано відповідачу у встановлений судом строк надати відзив на позовну заяву.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 10.02.2020 від представника позивача надійшли клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін та заява про виклик свідків.

Від представника Державної міграційної служби України 11.02.2020 надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки при прийнятті рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 №360-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , відповідачі діяли на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством України.

Відповідачем вказано на те, що матеріали особової справи свідчать, що заявник є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір» з 2010 року, яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-116, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена. Відповідно до статті 25 Федерального закону «Про боротьбу з тероризмом», в Російській Федерації саме суд визнає міжнародну організацію (її відділення, філії, представництва) терористичною та забороняє діяльність даної організації на території Російської Федерації. Також, «Хізб ут-Тахрір» заборонена більш ніж у 20 країнах світу, де велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір» та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно. Позивач, усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій та керуючись своїми суб`єктивними поглядами та переконаннями, свідомо порушив норми чинного законодавства Російської Федерації та, продовжував бути членом ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», відповідальність за що передбачена частиною першою статті 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства Російської Федерації визнана терористичною), і виїхав нелегально в Україну з метою переховування від відповідальності.

Зокрема, відповідачем наголошено на тому, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивача буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання позивача у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій. Позивачем не повідомлено про ризик застосування до нього негідного або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Також, від відповідача 11.02.2020 надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження по суті у підготовчому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 у справі №640/22505/19, задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, визначено, що розгляд адміністративної справи №640/22505/19 буде проводитися у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Також, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 у справі №640/22505/19 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків та відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд адміністративної справи за правилами загального провадження.

Представником позивача через канцелярію суду 16.03.2020 подано відповідь на відзив, в якій вказано на те, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідування через свої релігійні та політичні переконання не може повернутися до країни походження - Російської Федерації. Зокрема, позивачем наголошено, що у разі повернення до Російської Федерації, він буде підданий тортурам, арештований та повернення до країни належності, наражає на небезпеку не лише позивача, а й всю його сім`ю. Крім того, позивачем вказано на те, що в Україні не заборонена діяльність ісламської політичної партії «Хібз ут-Тахрір», членом якої був позивач.

Також, представником позивача через канцелярію суду 16.03.2020 надано письмові пояснення, в яких представником позивача підтримано позовні вимоги, викладені в позовній заяві доводи та зазначено, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які відповідно до чинного законодавства України віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність партії «Хібз ут-Тахрір» на території України. Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у партії «Хібз ут-Тахрір» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення. Крім того, представником позивача вказано на те, що органи Державної міграційної служби України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської. Також, представником позивача наголошено на тому, що загрози, з якими може зіштовхнутися позивач у разі повернення в Росію, пов`язані перш за все з загрозами тортур, фабрикуванню кримінальних справ і засудження на тривалий строк за приналежність до партії «Хібз ут-Тахрір».

Зокрема, представником позивача через канцелярію суду 16.03.2020 надано три клопотання про приєднання доказів, проте відповідні докази не стосуються безпосередньо самого позивача.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив та письмові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено позивачем в позовній заяві, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних переконань, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив країну походження - Російську Федерацію та не може повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 24.10.2019 №60, яке за посиланням позивача, отримано ОСОБА_1 08.11.2019, позивачу повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 №360-19.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ОСОБА_1 не погоджуючись з рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 №360-19, звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі - Положення №360) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення №360, Державна міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI.

Пункт 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, відповідно до підпункту 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року (далі - Конвенція) термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи:

1) визначення фактів, які відносяться до справи;

2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як зазначено Державною міграційною службою України, відповідно до матеріалів особової справи, 30.05.2019 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області надійшло рішення Державної міграційної служби України від 22.05.2019 №45-19, прийняте відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2019 у справі №813/3183/18 за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 №193-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити дії з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019 у справі №857/3600/19.

На виконання рішення Державної міграційної служби України від 22.05.2019 №45-19, Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області було повторно розглянуто заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування Львівським окружним адміністративним судом рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 №193-18.

Так, відповідно до наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 05.06.2019 №151, розпочато повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачем вказано на те, що Львівський окружний адміністративний в рішенні від 08.02.2019 у справі №813/3183/18 дійшов висновку, що у випадку повернення ОСОБА_1 до країни громадянської належності, його життю, здоров`ю, гідності та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні причини, а також через свою релігійну приналежність. Окрім того, судом зазначено, що заявник у країні походження переслідується через наявність у нього певних релігійних (у зв`язку із членством у політичній партії) і політичних переконань представниками органів влади. Також, в країні походження стосовно нього відкрито кримінальне провадження за частиною другою статті 282 Кримінального кодексу Російської Федерації (розпалювання ненависті та ворожнечі) та частини першої статті 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь в терористичній організації).

Відповідачем зазначено, що працівником профільного підрозділу Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області 11.06.2019 проведено співбесіду з заявником у рамках виконання рішення Державної міграційної служби України від 22.05.2019 №45-19, прийнятого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2019 у справі №813/3183/18, під час якої заявник повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки там його переслідують за політичну діяльність та релігійні переконання і хочуть арештувати за участь в партії «Хізб ут-Тахрір». Також відповідачем зазначено, що під час співбесіди та в заяві-анкеті, заявник стверджував, що в країні походження є загроза переслідувань у вигляді кримінального переслідування через релігійні погляди, а також стосовно нього в березні 2017 року було відкрито кримінальне провадження за частиною другою статті 282 Кримінального Кодексу Російської Федерації (розпалювання ненависті та ворожнечі) та частиною першою статті 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь в терористичній організації у зв`язку з членством у політичній партії «Хізб ут-Тахрір». Оскільки, під час обшуків у нього була вилучена література, яка підтверджує його участь в терористичній організації «Хізб ут-Тахрір» та розміщення в Інтернеті відеозапису та статей які мають екстремістську спрямованість. Проте, зі слів заявника, у нього відсутні підтверджуючі документи про проведення обшуків.

Як зазначено позивачем, в країні його походження, а саме в Російській Федерації, його переслідують за ознаками віросповідання та вказано на те, що громадян його країни переслідують через сповідування ісламу.

Проте, як зазначено відповідачем, відповідно до ІКП, з 1998 року по сьогоднішній день в Татарстані є Духовне Управління Мусульман, яке не заборонене Законом Російської Федерації, має розвинуту структуру та дозволяє вільно сповідувати іслам, воно налічує 12 духовних навчальних закладів та 1 мусульманську школу, що в свою чергу суперечить твердженню заявника стосовно переслідуванню людей, що сповідують іслам в Російській Федерації.

Відтак, переслідування заявника пов`язане саме з діяльністю в забороненій терористичній організації «Хізб ут-Тахрір» та на момент вступу в 2010 року до вказаної організації, заявник знав про її заборону на території Російської Федерації.

Відповідачем наголошено на тому, що з матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що тривале перебування заявника у вищезазначеній організації дозволяло йому зрозуміти характер ідеології «Хізб ут-Тахрір» та її потенційну небезпеку, однак він продовжував поширювати ідеї ісламу «Хізб ут-Тахрір» серед мусульманського населення. Оскільки, позивач займав посаду мушріфа в Російській Федерації, то це дозволяло йому поширювати ідеї ісламу серед мусульманського населення.

Також, відповідачем вказано на те, що позивач стверджував, що в процесі своєї партійної діяльності стосовно нього було встановлено контроль з боку керівництва щодо правильного трактування ісламу людям, що свідчить про характер нав`язування власної ідеології з боку членів партії. Водночас, матеріали особової справи свідчать, що ОСОБА_1 є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір» («Партія ісламського визволення», «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі») з 2010 року, яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-116, визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

Відповідно до статті 25 Федерального закону «Про боротьбу з тероризмом», в Російській Федерації саме суд визнає міжнародну організацію (її відділення, філії, представництва) терористичною та забороняє діяльність даної організації на території Російської Федерації. Також, відповідачем вказано на те, що «Хізб ут-Тахрір» заборонена більш ніж у 20 країнах світу, де велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір» та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Російській Федерації недоречно.

Так, відповідачем наголошено, що позивач усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій та керуючись своїми суб`єктивними поглядами та переконаннями, свідомо порушив норми чинного законодавства Російської Федерації та, продовжував бути членом ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», відповідальність за що передбачена частиною першою статті 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства Російської Федерації визнана терористичною), і виїхав нелегально в Україну з метою переховування від відповідальності.

Відтак, відповідачем зазначено, що вказані дії позивача є свідомим порушенням законодавства країни громадянської належності та його небажання повертатися до Російської Федерації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Також, відповідачем вказано на те, що під співбесіди 11.06.2019, зазначив, що його почали переслідувати з 2014 року правоохоронні органи Російської Федерації, викликати на допити. Проте, заявник і надалі продовжував проповідувати іслам, віру в пророків, тобто здійснював пропаганду ідеологічних джерел вказаної незаконної організації. Крім того, під час співбесіди 11.06.2019 позивач вкотре заявив, що не має наміру покинути ряди партії, забороненої в країні походження.

Відповідачем наголошено на тому, що запобіжні заходи у вигляді обмеження волі, обшуки у оселях членів «Хізб ут-Тахрір», виклики на допит, тощо проводяться компетентними органами Російської Федерації в рамках кримінального провадження, як у членів забороненої організації.

Відповідно до пункту 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.

Слід зазначити, що екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому в інтересах світового суспільства необхідно щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. Створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

Згідно абзацу 2 пункту першого статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка вчинила злочин не політичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленої в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia) №26261/05 и 26377/06, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих), є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади.

Відтак, слід зазначити, що діяльність членів «Хізб ут-Тахрір» засуджується не лише правоохоронними органами Російської Федерації, а і Європейськім судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства.

Відповідачем наголошено на тому, що твердження позивача про переслідування його на території країни громадянської належності не можна вважати безпідставними, оскільки в його діях прослідковується наявність певних релігійних та політичних поглядів, а саме членство у забороненій законом Російської Федерації партії «Хізб ут-Тахрір».

Також, відповідачем вказано на те, що позивач користувався наданими йому Конституцією Російської Федерації правами, оскільки під час співбесіди позивач повідомив, що ще до вступу в партію «Хізб ут-Тахрір», безперешкодно сповідував іслам, робив намаз, відвідував мечеті. Також, позивач повідомив, що до 2010 року спецслужбами та правоохоронними органами Російської Федерації не переслідувався, до адміністративної відповідальності не притягувався, затримань, арештів не було, тортури чи нелюдське поводження не застосовувалися.

Зокрема, відповідачем наголошено на тому, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивача буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання позивача у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій. Позивачем не повідомлено про ризик застосування до нього негідного або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про політичні партії в Україні», політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програмі суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Державною міграційною службою України наголошено на тому, що організація «Хізб ут-Тахрір Аль Ісламі» не має зазначеної реєстрації, а отже не має вважатися політичною партією, яка здійснює законну політичну діяльність у нашій державі, відповідно до вимог чинного законодавства України. Окрім цього, вказана організація не має реєстрації в Україні як громадське об`єднання, створене відповідно до вимог Закону України «Про громадські об`єднання».

Зокрема, відповідно до частини четвертої статті 4 та частини дев`ятої статті 9 Закону України «Про громадські об`єднання», неурядові організації інших держав, міжнародні неурядові організації діють на території України відповідно до цього та інших законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а дії від імені незареєстрованого громадського об`єднання, крім дій, пов`язаних із реєстрацією такого об`єднання, забороняються.

Таким чином, діяльність, яка здійснюється від імені організації «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі» в Україні на теперішній час є нелегальною.

В той же час, відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про політичні партії в Україні» та Закону України «Про громадські об`єднання», рішення про заборону зазначених організацій приймається виключно до політичних партій та громадських об`єднань, що були зареєстровані в Україні відповідно до вимог чинного законодавства. Окреме судове рішення про заборону об`єднань, які діють незаконно прийнято бути не може.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про громадські об`єднання» та статті 5 Закону України «Про політичні партії в Україні», утворення і діяльність громадських об`єднань (політичних партій), мета (цілі) або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильництва, розпалювання міжетнічної расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, забороняються. Такі громадські об`єднання (політичні партії) не можуть бути зареєстровані у встановленому чинним законодавством України порядку.

Відповідачем вказано на те, що експертними дослідженнями програмних документів та іншої літератури, що використовувалась членами і прихильниками організації «Хізб ут-Тахрір» в Україні («Програма «Хизб ут-Тахрир», «Концепция Хизб ут-Тахрир», «Шариатские основы Исламского Халифата», «Административный закон Хизб ут-Тахрир», «Решение шариата относительно участия мусульман, живущих в западном мире, в его политическом мире, в его политической жизни», «Халифат», « Социальная система Ислама», «Система Ислама», «Основы исламской нафсии», «Исламское государство», «Партийное сплочение», «Распад Халифата», «Вхождение в общество», «Призыв Хизб-Ут-Тахрир, обращенный к исламской умме и в особенности к тем, кто обладает силой в ней», «Джихад-обязанность мусульман», «Книга о Лжихаде», «Низам муджахида», тощо) встановлено, що у зазначених текстах містяться обґрунтування щодо необхідності та заклики до вчинення цілеспрямованих (умисних, навмисних) дій з метою зміни меж території або державного кордону України шляхом створення єдиної для всіх мусульман світу, незважаючи на місце їх проживання (тобто і в Україні), ісламської держави Халіфат зі своєю конституцією, на чолі з обраним мусульманами халіфом, якому вони мають присягнутися на підкорення і покору, в тому числі, із визволенням із «не мусульманської» влади та відновленням у новій державі так званих територій попереднього Халіфату (за часів Османської держави), до яких, зокрема, належать південні регіони України разом із півостровом Крим. Відповідачем наголошено, що в згаданих програмних документах та інших друкованих текстах, що розповсюджувались від імені організації «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі» та використовувались її членами і прихильниками в Україні містяться обґрунтування необхідності та заклики до встановлення держави Халіфат в межах що зачіпають територію України (йдеться про територію Одеської, Миколаївської, Херсонської областей та Автономну Республіку Крим), шляхом вчинення цілеспрямованих (умисних, навмисних) дій, у тому числі насильницького характеру з метою повалення встановленого конституційного ладу або захоплення державної влади в існуючих країнах, в тому числі, в Україні, де існують «ісламські» території, що є проявами екстремізму та сепаратизму.

Також, відповідачем вказано на те, що організація «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі», під назвами «Партія Ісламського відродження», «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», «Хізб ут-Тахрір», «Хізб-ут-Тахрір аль Ісламі», «Хіфс», «Islamic Salvation Party» визнана екстремістською або терористичною не тільки в Російській Федерації, а і на території держав Центральної Азії (рішення суду міста Астани, Республіки Казахстан, від 28 березня 2005 року визнана екстремістською на території Республіки Казахстан; постановою Верховного суду Киргизької Республіки від 20 серпня 2003 року визнана екстремістською, а її діяльність заборонена на території Киргизької Республіки; заборонена у Республіці Узбекистан на підставі статті 29 Закону Республіки Узбекистан «Про боротьбу з тероризмом»; рішенням Комітету секретарів ради безпеки Організації Договору про колективну безпеку від 5 червня 2009, внесена до переліку організацій визнаних терористичними та екстремістськими в державах-членах Організації договору про колективну безпеку), заборонена на території окремих держав близького сходу (Арабська республіка Єгипет, Йорданського Хошемітськог Королівства) та Європейського Союзу (Федеративна Республіка Німеччина) тощо.

Слід зазначити, що невідповідність діяльності «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнана Європейським судом з прав людини. Зокрема, Європейський Суд з прав людини своїм рішенням від 12.06.2012 №31098/08 у справі «Хізб ут-Тахрір та інші проти Німеччини», визнав законним та обґрунтованим рішення німецького уряду щодо заборони діяльності організації «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі», у зв`язку із пропагандою цією організацією насильства, виправдання нападів терористів-смертників, заперечення права на існування Держави Ізраїль, закликів щодо його насильницького знищення, вигнання та вбивства її мешканців.

Зокрема, відповідачем вказано на те, що провідною міжнародною неурядовою організацією «Контрекстремістський проект» (Counter Extremizm Project), яка займається координацією заходів щодо боротьби з міжнародним тероризмом, «Хізб ут- Тахрір аль Ісламі» визначено як релігійно-екстремістська політична організація, причетна до низки терористичних атак з метою досягнення власних політичних цілей.

Відповідачем наголошено, що відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» до завдань саме Служби безпеки України входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, Державна міграційна служба України та її територіальними органами враховується аргументована позиція Служби безпеки України щодо недоцільності надання захисту в Україні іноземцям - членам «Хізб ут-Тахрір.

Відтак, враховуючи наведені вище обставини, приписи чинного законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, судом не приймаються до уваги доводи позивача, наведені в обґрунтування своєї правової позиції щодо відсутності заборони в Україні діяльності ісламської політичної партії «Хібз ут-Тахрір», членом якої був позивач.

Відповідачем зазначено, що в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_1 №2017LV007, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2019 у справі №813/3183/18 та з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019 у справі №857/3600/19, було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до вимог чинного законодавства, вказаний висновок та матеріали особової справи позивача №2017LV007 були скеровані до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті та рішенням Державної міграційної служби України від 17.10.2019 №360-19 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивача було поінформовано повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 24.10.2019 №60.

Відповідно до положень пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та статті 15 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС №2011/95/ EU "Про стандарти визначення громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, і про зміст міжнародного захисту", кваліфікуючою ознакою для додаткового захисту є серйозна шкода у вигляді: смертної кари або виконання вироку про смертну кару; тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; серйозної і індивідуальної загрози життю в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту" від 26 червня 2013 року №2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно пункту 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом Державної міграційної служби України протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 17.10.2019 №360-19, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 потрапив на територію України та перетнув кордон нелегально.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом країни громадянської належності. Слід зауважити, що переслідування заявника пов`язане із діяльністю у забороненій політичній партії «Хізб ут-Тахрір» в Російській Федерації, яка відповідно до рішення Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-116 визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонено.

Так, позивач не зважаючи на заборону вказаної на території Російської Федерації вказаної партії, свідомо вступив в «Хізб ут-Тахрір» у 2010 році. Позивач, усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій та керуючись своїми суб`єктивними поглядами та переконаннями, свідомо порушив норми чинного законодавства Російської Федерації та, продовжував бути членом ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір» відповідальність за що передбачена частиною першою статті 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства Російської Федерації визнана терористичною).

Разом з тим, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що як було зазначено вище, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленої в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia) №26261/05 и 26377/06, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих), є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади.

Позивачем зазначені обставини не спростовано.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 20.03.2020.