Справа № 360/4414/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року справа №360/4414/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Ястребової Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного (суддя - Шембелян В.С.) від 21 січня 2020 року (повне рішення складено 31 січня 2020 року у м.Сєвєродонецьк) у справі №360/4414/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області, про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу № Ф-135У від 04.10.2017 на суму 10499,13 грн. та № Ф-135 від 15.10.2019 на суму 6887,87 грн.

Ухвалою суду від 26.11.2019 залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління ДПС у Луганській області

Рішенням Луганського окружного адміністративного від 21 січня 2020 року позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-135У від 04.10.2017 щодо зобов`язання сплатити борг зі сплати єдиного внеску на загальну суму 10499,13 грн.; визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу №Ф-135 від 15.10.2019 щодо зобов`язання сплатити борг зі сплати єдиного внеску на загальну суму 6887,87 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що ним правомірно прийнято спірну вимогу, оскільки за позивачем обліковувалась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску. Відповідач також зазначив, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що у відповідності до вимог ст.10 Закону №1669 єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереробної сили (форм-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за не виконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Окрім того, на дату звернення до суду з позовом вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-135 У від 04.10.2017 року була сплачена позивачем самостійно 17.12.2018 року та вважається відкликаною. Щодо оскаржуваної вимоги №Ф-135 від 15.10.2019 року на суму 6 887,87 грн., відповідач зазначив, що згідно інтегрованої картки платника податку з єдиного соціального внеску вимога була також частково сплачена позивачем та на дату підготовчого засідання, яке відбулось 26.11.2019 року та недоїмка складала 4 133,69 грн. Відповідач також вважає, що судом першої інстанції безпідставно було стягнуто судові витрати, пов`язані з прибуттям до суду та направлення поштової кореспонденції.

На адресу Першого апеляційного адміністративного суду надіслано відзив на скаргу, в якому позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Крім того просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Також від позивача на адресу суду надійшла заява в порядку ч.ч.1,2 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства, в якій просила встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, а саме зобов`язати відповідачів Головне управління ДФС у Луганській області, Головне управління ДПС у Луганській області подати звіт про виконання рішення суду; встановити строк для подання звіту - один тиждень, що обчислюється з дати набрання рішенням законної сили; попередити відповідачів, що у разі неподання звіту суд розгляне питання про накладення штрафу.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є платником єдиного внеску та знаходиться на обліку в ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області, місцем його проживання є м. Лисичанськ Луганської області.

Відповідачем відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» була винесена вимога від 04 жовтня 2017 року за № -135 У, за якою борг зі сплати єдиного внеску станом на 30.09.2017р. у позивача становить 11203,13 грн., з яких 11203,13 грн. недоїмка, 0,00 грн - штрафи (т.№1 а.с.110).

З інтегрованої картки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вбачається, що позивач має борг з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, який виник станом на 30.09.2017р. в сумі 11203,13грн. (т.№1 а.с.170-180).

Згідно листа відповідача від 10.10.2019р. №3/ЗПІ/12-32-50-07 наведена заборгованість виникла з оплати єдиного соціального внеску за період ІІ кварталу 2015 року - ІІ квартал 2017 року (а.с.63).

12.10.2017р. зазначена вимога була направлена на адресу позивача: АДРЕСА_1 , але на адресу відповідача І повернувся конверт з відміткою "неповна адреса", що підтверджено копіями рекомендованого повідомлення, конверту з довідкою поштового відділення (т.№1 а.с.111).

Таким чином, позивач не мала фактичної можливості отримати зазначену вимогу, яку надсилав відповідач засобами поштового зв`язку, що підтверджено доказами, які додали відповідачі до відзиву. Зазначені документи підтверджують відсутність підстав у податкового органу для визнання такої вимоги узгодженою.

17.11.2017р. ГУ ДФС у Луганській області направило до Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області вимогу про сплату боргу № Ф-135 У від 04.10.2017р. у сумі 10499,13 грн. для стягнення боргу в примусовому порядку (т.№1 а.с.116).

Постановою старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 30.11.2017р. відкрито виконавче провадження ВП № 55276431 з примусового виконання вимоги про сплату боргу № Ф-135 У від 04.10.2017р. (т.№1 а.с.119).

З інтегрованої картки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вбачається, що позивач мала борг з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який виник станом на 30.09.2019р., в сумі 6887,87 грн. (т.№1 а.с.181-184).

15 жовтня 2019 року ГУ ДПС у Луганській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-135 У, за якою борг зі сплати єдиного внеску станом на 30.09.2019 р. у позивача становить 6887,87 грн., з яких 6887,87 грн. недоїмка, 0,00 грн - штрафи (т.№1 а.с.155).

16.10.2019 зазначена вимога була направлена на адресу позивача: АДРЕСА_1 , та відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вручена за довіреністю 04.11.2019 (т.№1 а.с.155).

Відповідно до інтегрованої картки платника податків станом на 04.12.2019р. по вищезазначеній вимозі сума боргу складає 4133,69 грн, у зв`язку з частковою сплатою платником податків.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

У відповідності до п. 1. ч. 1. ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у свідоцтві про державну реєстрацію її як підприємця), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

За приписами ч. 8, ч.12 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року внесені зміни до Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у відповідності до якого п.п. 8 п. 4 ст. 11 вказаного Закону виключено. Водночас, оскільки п.п. 8 п. 4 ст. 11 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" було внесено зміни до Розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не було внесено, спірні правовідносини врегульовують положення п. 9-4 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

При цьому, слід зазначити, що з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці» від 02.03.2015 року № 219-VIII п. 9-3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено вважати п. 9-4.

Таким чином, згідно п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на період з 14.04.2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

З метою забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення,02 вересня 2014 року прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII (надалі Закон №1669) (в редакції, чинної у спірний період), згідно до ст.1 якого період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014року. На час вирішення справи Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, тобто, період проведення АТО триває.

На виконання Закону №1669 розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 р. та від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, згідно з додатком до якого, до зазначених населених пунктів належить, зокрема, м. Лисичанськ Луганської області.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що позивач звільняється від виконання зобов`язань платника єдиного внеску, встановлених статтею 6 Закону № 2464-VІ, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті, а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не скасовує обов`язків платника єдиного внеску щодо сплати єдиного внеску, а надає можливість тимчасово - на період проведення антитерористичної операції, не виконувати їх у встановлені строки ( своєчасно) та в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна вимога сформована відповідачем у відповідності до вимог статті 25 Закону №2464-VІ, яка визначає заходи впливу та стягнення. За положеннями абзацу другого частини першої цієї статті її положення поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Саме за положеннями частини четвертої цієї статті орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача від виконання своїх обов`язків щодо сплати єдиного внеску у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги на момент її складання, а тому правомірно задоволено позов.

При розгляді даної справи судом враховано правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі № 812/505/17, від 13.06.2018 р. у справі №812/1237/17, від 04.04.2019р. у справі № 805/4655/15-а, від 25.04.2019р. у справі №805/4811/16-а.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2)сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5)пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини 7 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно статті 135 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, докази на підтвердження понесених судових витрат були подані позивачем 21.01.2020 р., тобто з дотриманням вимог частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

З матеріалів справи також вбачається, що суд викликав позивача у судові засідання призначені 26.11.2019р., 05.12.2019р., 19.12.2019 р. та 21.01.2020р. (т.№1 а.с.91, 145, 196, 219).

Відповідно до інформації, зазначеній в комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду", 26.11.2019р. та 21.01.2020 р. позивач прибувала до суду та особисто через відділ діловодства та обліку звернень громадян суду подавала документи для долучення до матеріалів справи.

На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, позивачем надано:

- копію посадочного документу АТ "Укрзалізниця" від 22.11.2019р. за маршрутом: 24.11.2019р. о 16:23 годин відправлення з м.Одеси та 25.11.2019р. о 08:18 годин прибуття до м.Слов`янськ, у вартість проїзду, серед іншого, включено білизну - 50,00 грн. та напій - 10,00 грн., всього вартість проїзду 200,58 грн. (т.№2 а.с.7);

- копію посадочного документу АТ "Укрзалізниця" від 26.11.2019 за маршрутом: 27.11.2019р. о 13:05 годин відправлення з м. Слов`янськ та 28.11.2019р. о 05:23 годин прибуття до м.Одеси, у вартість проїзду, серед іншого, включено білизну - 50,00 грн., всього вартість проїзду 257,04грн.(т.№2 а.с.6);

- копією посадочного документу АТ "Укрзалізниця" від 20.01.2020р. за маршрутом: 20.01.2020р. о 17:04 годин відправлення з м. Одеси та 21.01.2020р. о 08:00 годин прибуття до м.Слов`янськ, у вартість проїзду, серед іншого, включено білизну - 50,00 грн., всього вартість проїзду 182,34 грн.(т.№2 а.с.8);

- копію посадочного документу АТ "Укрзалізниця" від 21.01.2020р. за маршрутом: 23.01.2020р. о 18:07 годин відправлення з м. Слов`янськ та 24.01.2020р. о 09:10 годин прибуття до м.Одеси, у вартість проїзду, серед іншого, включено білизну - 50,00 грн. та напій - 10 грн., всього вартість проїзду 269,86 грн. (т.№2 а.с.4);

- фіскальний чек ТОВ "Регіональне управління автобусних станцій" № 11756 від 27.11.2019р. за маршрутом: 27.11.2019р. о 09:45 годин відправлення з м. Сєвєродонецьк та 27.11.2019р. о 12:10 годин прибуття до м. Слов`янськ, всього вартість проїзду 143,30 грн. (т.№2 а.с.3);

- фіскальний чек ПАТ "Укрпошта" від 21.01.2020 р. за поштові відправлення на адреси ГУ ДФС у Луганській області та ГУ ДПС у Луганській області в сумі 23,00 грн. (т.№ 2 а.с.5).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що зазначені вище документи дійсно підтверджують витрати позивача, пов`язані з прибуттям до суду та направленням поштової кореспонденції. Оскільки позов судом задоволений у повному обсязі, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто на користь позивача понесені судові витрати.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Положеннями п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка має пряму дію, для звільнення від сплати єдиного внеску не вимагається додаткове отримання сертифіката про засвідчення форс-мажорних обставин, а тому таке звільнення повинно враховуватись податковим органом самостійно.

Суд апеляційної інстанції вважає, що саме факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органі доходів і зборів, розташованого на території населеного пункту, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до таких платників відповідальності за порушення Закону № 2464-VІ, зокрема заходів впливу, якою є спірна вимога.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення та встановлення строку для подання звіту задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений статтею 382 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, за приписами наведеної норми судовий контроль за виконанням судового рішення встановлює суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі.

Враховуючи, що Перший апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області залишив без задоволення, а рішення Луганського окружного адміністративного від 21 січня 2020 року без змін, тобто судом апеляційної інстанції не приймалось рішення в адміністративній справі, то у задоволенні клопотанні слід відмовити.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного від 21 січня 2020 року у справі №360/4414/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного від 21 січня 2020 року у справі №360/4414/19 - залишити без змін.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення та встановлення строку для подання звіту - відмовити.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 24 квітня 2020 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

А.А. Блохін

Л.В. Ястребова