Справа № 640/18584/18
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі Горяіновій Н.В.

за участю

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Невмержицької І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року в справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач) в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.10.2018 року №, №, №, № і рішення від 19.10.2018 №, №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з копією свідоцтва від 19.02.2009 року серія В02 №727882 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець у Оболонській районній у місті Києві державній адміністрації .

Станом на 01.01.2016 року перебував на спрощеній системі оподаткування (3 група), ставка єдиного податку - 5%, що підтверджується копіями свідоцтва серія НОМЕР_1 і витягу з реєстру платників єдиного податку від 23.05.2018 №608.

Посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку діяльності ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, валютного та іншого законодавства, за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, результати якої оформлено актом від 01.10.2018 року №3981/26-15-42-03-30/ НОМЕР_2 (далі по тексту - акт перевірки).

Як зазначено в акті, перевірку проведено згідно з пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78 ПК України, на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві №13447 від 05.09.2018 року та повідомлення ГУ ДФС у м. Києві від 06.09.2018 року №47917/Р/26-15-42-03-27.

В акті перевірки зазначено і не заперечувалось позивачем, що у період 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, ним надавалися послуги у сфері охорони здоров`я у приміщенні Олександрівської клінічної лікарня м. Києва, інфарктне відділення №1, м. Київ, вул. Шовковична,39/1.

Також, в акті перевірки зазначено і підтверджується копією податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця від 25.05.2018 року (а.с.125-126), що ФОП ОСОБА_1 подано уточнюючу декларацію платника єдиного податку за 3 квартал 2016 року, в якій зазначено про перевищення доходу у сумі 1 078 000 грн. та самостійно нараховано до сплати єдиний податок у сумі 107 800 грн.

Між тим, контролюючий орган дійшов висновку, що позивач, згідно з пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, повинен був перейти починаючи з 01.10.2016 року на загальну систему оподаткування, однак впродовж 4 кварталу 2016 року та 2017 року перебував на спрощеній системі оподаткування.

Так, в акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем допущено наступні порушення:

1) пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 та пп. 177.5.2 п. 177.5 ст. 177 ПК України - не подано податкові декларації про майновий стан та доходи за 4 квартал 2016р. та за 2017р.;

2) п. 177.2 ст. 177 ПК України - занижено податок з доходів фізичних осіб на суму 1139419,80 грн., у т.ч. за 2016 - 301519,80 грн., за 2017 - 837900 грн.;

3) п. 16 прим. 1 підр. 10 розд. ХХ ПК України - занижено та не сплачено військовий збір у розмірі 94951,65 грн., у т.ч. за 2016 - 25126,65 грн., за 2017 - 69825 грн.;

4) п. 4. ч. 2. ст. 6 Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 та за 2017 подані не за встановленою формою;

5) абз. 3 ч. 8 ст. 9. Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - не нараховано і не сплачено єдиний внесок у сумі 116666 грн., у т.ч. за 2016р. - 23485 грн., за 2017р. - 93181 грн.;

6) п. 181.1 ст. 181, п. 183.2, п. 183.4 п. 183.10 ст. 183, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, абз. «е» пп. 197.1.5 п. 197.1 ст. 197, п. 200.1 ст. 200 ПК України - не нараховано і не сплачено до бюджету ПДВ:

- за 2016 у сумі 331508 грн., у т.ч.: жовтень 2016р. - 181465 грн.; листопад 2016р. - 72862 грн.; грудень 2016р. - 77181 грн.;

- за 2017 у сумі 931000 грн., у т.ч.: січень 2017р. - 36550 грн.; лютий 2017р. - 96508 грн.; березень 2017р. - 154378 грн.; квітень 2017р. - 0 грн.; травень 2017р. - 143318 грн.; червень 2017р. - 113208 грн.; липень 2017р. - 43729 грн.; серпень 2017р. - 126676 грн.; вересень 2017р. - 97287 грн.; жовтень 2017р. - 34534 грн.; листопад 2017р. - 65118 грн.; грудень 2017р. - 19692 грн.

За результатами вказаної перевірки, ГУ ДФС у м. Києві винесено наступні рішення, які оскаржуються позивачем:

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено грошове зобов`язання з ПДВ на 1578135 грн. (у т.ч.: 1262508 грн. - основний платіж, 315627 грн. - штрафні санкції);

- податкове повідомлення-рішення №, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції за податку на доходи фізичних осіб у розмірі 340 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено грошове зобов`язання з військового збору на 118689,56 грн. (у т.ч.: 94951,65 грн. - основний платіж, 23737,91 грн. - штрафні санкції);

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 1424274,75 грн. (у т.ч: 1139419,80 грн. - основний платіж, 284854,95 грн. - штрафні санкції);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким застосовано штраф у розмірі 340 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 14 015,10 грн.

Позивач, вважаючи протиправними вищезазначені рішення, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зобов`язаний був перейти на загальну систему оподаткування починаючи з 01.10.2016 року, а також підпадав під критерії платника податку на додану вартість і зобов`язаний був зареєструватися платником цього податку, однак цього не зробив, а тому відповідачем правомірно винесено оскаржувані рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) та іншими законами України з питань оподаткування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Зокрема ПК України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Відповідно до абз. 3 п. 291.4 ст. 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, зокрема 3 група - фізичні особи-підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку 3 групи є календарний квартал (п. 294.1 ст. 294 ПК України).

Підпунктом 3 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України встановлено, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки, зокрема, у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення.

Згідно з п. 299.10 ст. 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу, зокрема, у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.

Так, п. 299.11 ст. 299 ПК України передбачено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку 1-3 груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку 1-3 груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом. Дана норма є чинною і на час проведення спірної перевірки.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, факт перевищення ФОП ОСОБА_1 , у ІІІ кварталі 2016 року, граничного обсягу суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, на 1078000 грн. підтверджено належними доказами та не спростовано апелянтом.

Таким чином, висновок контролюючого органу про необхідність переходу позивача на загальну систему оподаткування з 01.10.2016 року є обґрунтованим і відповідає пп. 3 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України.

Посилання представника позивача на те, що контролюючим органом не було прийнято рішення про анулювання реєстрації позивача платником єдиного податку не впливає на правильність зробленого відповідачем висновку, оскільки не спростовує встановлений пп. 3 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України обов`язок позивача самостійно перейти на загальну систему оподаткування з 01.10.2016.

Відповідно до рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року №1769/23-15-13-14-26/ НОМЕР_2 про виключення з реєстру платників єдиного податку, ФОП ОСОБА_1 виключено із реєстру починаючи з 01.10.2016 року, що підтверджується копіє вказаного рішення (а.с.93 на звороті).

Посилання скаржника про те, що він не був обізнаним про зміни в законодавстві, а саме: в частині встановлення обсягу доходу для платника єдиного податку 3 групи на рівні 5000000 грн., не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, зважаючи на ст. 68 Конституції України, згідно з якою незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Оцінюючи наявність чи відсутність підстав для визнання протиправними і скасування оскаржуваних рішень, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ФОП ОСОБА_1 зобов`язаний був самостійно перейти на загальну систему оподаткування з 01.10.2016 року, а тому з цього часу у нього виник обов`язок оподатковувати дохід за загальними правилами.

Як визначено у п. 177.1 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у т.ч., але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 177.2 ст. 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Згідно з п. 177.3 ст. 177 ПК України для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). Не включаються до доходу фізичної особи-підприємця суми акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп. 177.4.1);

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (пп.177.4.2);

- суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою-підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця (пп. 177.4.3);

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пп. 177.4.4).

Згідно з пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця:

- витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем;

- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

- витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

- документально не підтверджені витрати.

Згідно з актом перевірки відповідачем самостійно визначено чистий оподатковуваний дохід за 4 квартал 2016 року в розмірі 1 675 110 грн. і за 2017 року в розмірі 4 655 000 грн., у зв`язку з чим та згідно із п. 167.1 ст. 167 ПК України загальна сума податку, який підлягав сплаті, склала 1139419,80 грн. (у т.ч. 301519,80 грн. - за 4 квартал 2016р., 837900 грн. - за 2017р.).

Правовими положеннями п. 123. 1 ст. 123 ПК України визначено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Враховуючи вказані в акті обставини і наведений розрахунок податкового зобов`язання, які позивачем не заперечувалися і не оскаржувалися в ході розгляду справи, а також зважаючи на відсутність доказів сплати ОСОБА_1 даних податкових зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність грошового нарахування податку на доходи фізичних осіб у сумі 1 139 419,80 грн. та застосування штрафу в розмірі 25% у сумі 284854,95 грн.

Отже, наведені доводи та мотиви апелянта не спростовують правомірність податкового повідомлення-рішення від 19.10.2018 року № і не дають суду підстав для висновку про визнання протиправним і скасування цього рішення.

Згідно з пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб-підприємців - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Згідно з пп. 177.5.2 п. 177.5 ст. 177 ПК України фізичні особи-підприємці, які зареєстровані протягом року в установленому законом порядку або перейшли із спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування чи сплачували фіксований податок до набрання чинності цим Кодексом, подають податкову декларацію за результатами звітного кварталу, в якому розпочата така діяльність або відбувся перехід на загальну систему оподаткування.

Вперше зареєстровані підприємці в податковій декларації також зазначають інформацію про майновий стан та доходи за станом на дату державної реєстрації підприємцем. Платники податку розраховують та сплачують авансові платежі у строки, визначені підпунктом 177.5.1 пункту 177.5 цієї статті, що настануть у звітному податковому році.

Пунктом 120.1 ст. 120 ПК України встановлено, що за неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до п. 49.2 ст. 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Зважаючи на те, що позивач зобов`язаний був перейти на загальну систему оподаткування починаючи з 01.10.2016 року, то у нього виник обов`язок з подання податкової декларації про майновий стан та доходи за 4 квартал 2016 року і за 2017 року. Встановлений перевіркою факт не подання позивачем цих податкових декларацій вказує на правомірність застосування штрафних санкцій у розмірі 340 грн. відповідно до п. 120.1 ст. 120 ПК України.

Отже, наведені доводи та мотиви апелянта не спростовують правомірність податкового повідомлення-рішення від 19.10.2018 року № і не дають суду підстав для висновку про визнання протиправним і скасування цього рішення.

Також, у позивача виник обов`язок зі сплати військового збору, визначений п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.

Згідно з пп.пп. 1.1-1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу (фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент); об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу; ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Згідно з актом перевірки відповідачем, виходячи із визначеного чистого оподатковуваного доходу за 4 квартал 2016 року в розмірі 1 675 110 грн. і за 2017 року в розмірі 4 655 000 грн., визначив загальну суму військового збору, який підлягав сплаті, у розмірі 94951,65 грн. (у т.ч. 25126,65 грн. - за 4 квартал 2016р., 69825 грн. - за 2017р.).

Враховуючи вказані в акті обставини і наведений розрахунок податкового зобов`язання, а також зважаючи на відсутність доказів сплати позивачем даних податкових зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність грошового нарахування військового збору у сумі 94 951,65 грн. та застосування штрафу в розмірі 25% у сумі 23 737,91 грн.

Отже, наведені доводи та мотиви апелянта не спростовують правомірність податкового повідомлення-рішення від 19.10.2018 року № і не дають суду підстав для висновку про визнання протиправним і скасування цього рішення.

Також, п. 181.1 ст. 181 ПК України визначено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку 1-3 групи.

Згідно з п. 183.2 ст. 183 ПК України передбачено, що у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до органу державної податкової служби не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у ст. 181 цього Кодексу.

Відповідно до п. 183.4 ст. 183 ПК України у разі переходу осіб із спрощеної системи оподаткування, що не передбачає сплати податку, на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, у випадках, визначених главою 1 розділу XIV цього Кодексу, за умови, що такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, реєстраційна заява подається не пізніше 10 числа першого календарного місяця, в якому здійснено перехід на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом. Якщо такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 182.1 статті 182 цього Кодексу, реєстраційна заява подається у строк, визначений пунктом 183.3 цієї статті.

Згідно з п. 183.10 ст. 183 ПК України будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Згідно з пп. «б» п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Так, податковим органом, в акті перевірки, здійснено опис послуг, які надавалися позивачем та відносяться до об`єкту оподаткування податком на додану вартість, зазначено про валовий дохід позивача протягом останніх 12 календарних місяців, який сукупно перевищує 1000000 грн. (без урахування податку на додану вартість), у зв`язку з чим контролюючим органом вірно зазначено про те, що позивач підпадає під критерії платника податком на додану вартість, а тому зобов`язаний був зареєструватися платником цього податку.

Зважаючи на те, що позивач зобов`язаний був перейти на загальну систему оподаткування починаючи з 01.10.2016 року, а також підпадав під критерії платника податку на додану вартість і зобов`язаний був зареєструватися платником цього податку, однак цього не зробив, відповідач правомірно обчислив податкове зобов`язання з податку на додану вартість за період, що підлягав перевірці.

Згідно з актом перевірки податковий орган на підставі банківських виписок, книги обліку доходів і витрат визначив базу оподаткування податком на додану вартість за 4 квартал 2016 року у розмірі 1675110 грн. і за 2017р. у розмірі 4655000 грн. та, виходячи з цього, обчислив податок за ставкою 20%, який підлягав сплаті, у розмірі 1262508 грн. (у т.ч. 331508 грн. - за 4 квартал 2016р., 931000 грн. - за 2017р.).

Враховуючи вказані в акті обставини і наведений розрахунок податкового зобов`язання, а також зважаючи на відсутність доказів сплати позивачем даних податкових зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність грошового нарахування податку на додану вартість у сумі 1262508 грн. та застосування штрафу в розмірі 25% у сумі 315627 грн.

Отже, наведені доводи та мотиви апелянта не спростовують правомірність податкового повідомлення-рішення від 19.10.2018 року № і не дають суду підстав для висновку про визнання протиправним і скасування цього рішення.

Також, згідно зі ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у т.ч. в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 цього Закону платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з актом перевірки, податковий орган, виходячи з максимальної суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок, та з урахуванням фактично сплачених позивачем сум єдиного внеску за 4 квартал 2016 і 2017 років, визначив недоїмку із сплати єдиного внеску у загальному розмірі 116 666 грн. (у т.ч.: 23485 грн. - за 4 квартал 2016р., 93181 грн. - за 2017р.).

Про що, відповідачем винесено вимогу від 19.10.2018 року №Ф-322 про погашення позивачем недоїмки у сумі 116 666 грн. Вказана вимога не є предметом оскарження у цій справі.

Згідно з п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску - штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Частиною 14 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що про застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Враховуючи, що вказані в акті обставини і наведений розрахунок недоїмки та штрафних санкцій, а також зважаючи на відсутність доказів сплати позивачем даної недоїмки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність нарахування штрафних санкцій у розмірі 14 015,10 грн. у зв`язку з донарахуванням недоїмки у сумі 116 666 грн.

Отже, наведені доводи та мотиви апелянта не спростовують правомірність рішення від 19.10.2018 року № і не дають суду підстав для висновку про визнання протиправним і скасування цього рішення.

Крім того, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції:

- за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, органом доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Як вбачається з акту перевірки, позивачем подано звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 та за 2017 роки не за встановленою формою, оскільки звіти подані з таблицями №2, а не з таблицями №1, чим порушено п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Дані обставини не заперечуються позивачем і підтверджуються копіями звітності (Форма №Д5 (річна)) за 2016 та 2017 роки з доданими таблицями №2.

Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року №435, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.04.2015 за №460/26905, передбачено, що таблиця №1 подається фізичними особами-підприємцями, а таблиця №2 - фізичними особами-підприємцями, які обрали спрощену систему оподаткування.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що зважаючи на те, що починаючи з 01.10.2016 року, ФОП ОСОБА_1 зобов`язаний був перейти на загальну систему оподаткування, усі оскаржувані рішення контролюючого органу, деякі з яких є похідними один від одного, є правомірними та законними, а тому відсутні підстави для задоволення позову, оскільки доводи позивача і надані ним докази не спростовують зазначених в акті перевірки фактичних обставин і заниження позивачем податкових зобов`язань, а також щодо не подання відповідної податкової звітності.

Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 02.07.2019 року в справі № 823/490/16.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовдено 20.03.2020 року