Справа № 760/4451/17
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 760/4451/17 Суддя (судді) першої інстанції: Українець В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Сорочко Є.О., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 05 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Герасименка С.А., Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в м.Києві, Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України в Київській області про визнання дій і бездіяльності протиправною, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Герасименка С.А., Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в м.Києві, Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України в Київській області про визнання протиправними дій інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Герасименка С.А., вчинені 05 вересня 2016 року, а саме: під час його зупинки, відсторонення від керування автомобілем, під час його огляду на стан сп`яніння та вилучення посвідчення водія; визнання протиправною бездіяльності Управління патрульної поліції в м. Києві в частині ненадання відповіді на його заяву від 12 вересня 2016 року та в частині ненадання йому копій відеозаписів із відеокамер інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Герасименка С.А. ; визнання протиправною бездіяльності Департаменту патрульної поліції щодо ненадання відповіді на його скаргу від 21 вересня 2016 року; стягнення з Департаменту патрульної поліції на його користь 3264 гривні 24 копійки на відшкодування майнової шкоди (1914 гривень 24 копійки на придбання бензину, 1350 гривень за проведення МРТ головного мозку) та 140000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

23 березня 2020 року засобами електронної пошти було отримано клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням карантину у м. Києві.

Втім, означене клопотання не було підписано засобами ЕЦП, у зв`язку з чим відсутні підстави для його задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 вересня 2016 року щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серія АП1 № 923610 за ч. 1 ст. 130 КпАП України (т. 1, а.с. 34).

Позивач не погоджуючись з правомірністю дій відповідачів, пов`язаних з притягненням його до адміністративної відповідальності та розглядом його скарг оскаржив їх до суду.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При вирішенні адміністративного спору суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Обов`язковим є порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за захистом.

Вбачається, що підставою для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому обов`язковою умовою для визнання таких дій чи бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно зі ст. 245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У ч. 1 ст. 246 КпАП України визначено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Позивач просить суд визнати протиправними дії інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Герасименка С.А., вчинені 05 вересня 2016 року, під час його зупинки, відсторонення від керування автомобілем, під час його огляду на стан сп`яніння та вилучення посвідчення водія.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про національну поліцію» поліція може застосовувати такий превентивний захід як зупинення транспортного засобу.

У п. 1 ч. 1 ст. 35 цього Закону визначено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Водночас, Герасименко С.А. пояснив, що зупинка транспортного засобу, яким керував позивач була пов`язана з тим, що під час руху ОСОБА_1 розмовляв по телефону, а вже в подальшому виникла підозра про перебування водія в стані наркотичного сп`яніння.

Згідно з п.п. «д» п. 2.9. розділу 2. Правил дорожнього руху водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

З наданого суду відеозапису з нагрудної камери інспектора вбачається, що після зупинки автомобіля позивача, він назвав свою посаду та повідомив ОСОБА_1 про причини зупинки.

Крім того, на підтвердження необхідності проведення превентивних заходів 05 вересня 2016 року суду надано затверджений заступником голови Національної поліції України План проведення місячника безпеки дорожнього руху з 08 серпня по 12 вересня 2016 року, який спрямований, зокрема, і на недопущення використання мобільних засобів зв`язку під час керування транспортними засобами без використання відповідних гарнітур (т. 1, а.с. 167-171).

У п.п. «а» п. 2.4. розділу 2. Правил дорожнього руху зазначено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в такому випадку зупинка автомобіля, яким керував позивач ОСОБА_1 відповідала вимогам закону та була здійснена правомірно.

Згідно з ч. 1 ст. 266 КпАП України особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Після зупинки автомобіля, яким керував позивач, у інспектора виникла підозра про перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння. У інспектора відсутні спеціальні технічні засоби для перевірки стану саме наркотичного сп`яніння, тому необхідним було відібрання зразків у експертній установі.

Частино 4 ст. 266 КпАП України визначено, що огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського. Кожний випадок огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, у закладі охорони здоров`я реєструється в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров`я.

Огляд ОСОБА_1 був проведений в експертній установі в присутності інспектора, проте результати аналізів стають відомі не в той же день. Так, зокрема, позивач результати отримав через один день після їх здачі.

У такому випадку, після проведення огляду, без результатів аналізів, інспектору достовірно невідомо чи перебуває особа в стані наркотичного сп`яніння, тому закон надає інспектору право відсторонити таку особу від керування транспортним засобом (ст. 266 КпАП України, п. 6 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про національну поліцію»).

Вбачається, що такий превентивний захід як відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом був виправданим. Фактично лише таким передбаченим законом способом можливе запобігання допуску до керування автомобілем особи щодо якої відсутні достовірні дані стосовно перебування чи не перебування в стані сп`яніння, зокрема, наркотичного. Без вжиття такого заходу (відсторонення від керування) водій має право продовжити рух за кермом транспортного засобу, що може бути небезпечним для учасників дорожнього руху.

Частиною 7 ст. 266 КпАП України визначено, що у разі відсторонення особи від керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном можливість керування цим транспортним засобом, річковим або маломірним судном надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія (судноводія) відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном.

Така можливість була надана іншому водію, якого викликав ОСОБА_1 .

Дії інспектора, спрямовані на забезпечення проведення медичного огляду ОСОБА_1 також відповідали Наказу Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, яким затверджена Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Разом з тим, огляд на стан сп`яніння проводився у Київській міській наркологічній клінічній лікарні «Соціотерапія» у встановленому законом порядку. Безпосередньо інспектором такий огляд не проводився, адже був лише присутній при ньому, як це передбачено ч. 4 ст. 266 КпАП України.

У ч. 1 ст. 246 КпАП України визначено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 254 КпАП України передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

05 вересня 2016 року інспектором 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Герасименком С.А. щодо позивача ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серія АП1 № 923610 за ч. 1 ст. 130 КпАП України (т. 1, а.с. 34).

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та на підставі ст. 251 КпАП України є предметом оцінки судом в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

У судову засіданні інспектор пояснив, що перебуваючи в автомобілі швидкої допомоги ОСОБА_1 не захотів отримувати копію протоколу та тимчасове посвідчення на право керування транспортним засобом, тому ці документи після зміни були здані до відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції.

Згідно зі ст. 221 КпАП України судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 130 КпАП України.

Оскаржуваний протокол за ст. 130 КпАП України та додані до нього документи підлягають розгляду як документи, якими зафіксовано певні факти та за результатами його розгляду має бути прийняте процесуальне рішення щодо наявності чи відсутності вини особи.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Складений стосовно ОСОБА_1 протокол був предметом розгляду судом та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутності події адміністративного правопорушення (т. 1, а.с. 54, 55-58).

Разом з тим, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не породжує для позивача будь-яких правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 265-1 КпАП України у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, працівник уповноваженого підрозділу, тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

У судовому засіданні встановлено, що після відібрання у ОСОБА_1 зразків для дослідження в експертній установі, інспектором було прийнято рішення про необхідність складення протоколу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 КпАП України. Санкція цієї статті передбачає можливість накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

У зв`язку з цим, інспектором було прийнято рішення про тимчасове вилучення у ОСОБА_1 посвідчення водія, тому такі дії відповідали вимогам закону.

У своїх поясненнях інспектор також зазначив, що після такого вилучення позивач ОСОБА_1 намагався примусово відібрати своє посвідчення, що посилило його впевненість про можливість перебування особи в стані наркотичного сп`яніння. Такі обставини підтверджуються наданим до матеріалів справи відеозаписом.

За клопотанням інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Герасименка С.А. його було допитано в судовому засіданні в якості свідка як сторону в справі за його згодою.

Свідок зазначив, що позивача було зупинено за розмову по телефону під час керування транспортним засобом. Під час розмови з ОСОБА_1 виникла підозра в перебуванні останнього в стані наркотичного сп`яніння, оскільки він почав періодично відкривати та закривати вікно автомобіля, прикладати документи до вікна, не даючи можливості ознайомитись з ними. Крім того, обличчя почало змінювати колір з білого на червоний. Зазначені ознаки він розцінив як стан наркотичного сп`яніння, оскільки запаху алкоголю не було. Для перевірки цих обставин вони поїхали до Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія». Протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України він склав до отримання результатів медичного огляду, оскільки аналізи на наявність стану наркотичного сп`яніння робляться не день в день. Пояснив, що за розмову по телефону під час керування автомобілем ним постанова складена не була, оскільки згодом ОСОБА_1 стало погано та була викликана швидка медична допомога.

Також свідок зазначив, що за встановленим порядком, після закінчення своє зміни, він здав оформлений протокол про вчинення адміністративного правопорушення, складений щодо ОСОБА_1 за ст. 130 КпАП України, до групи адміністративної практики Управління патрульної поліції, і всі подальші дії по отриманню висновків медичного дослідження та направлення матеріалів до суду здійснює саме цей підрозділ, а не інспектор.

На підтвердження протиправних дій інспектора Герасименка С.А. сторона позивача посилається на постанову судді Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року, якою було вирішено закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення за відсутності події адміністративного правопорушення (т. 1, а.с. 55-58).

У мотивувальній частині цієї постанови зазначено, що інспектор Герасименко С.А. явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, у порушення вимог п. 2 Розділу І Інструкції, розпочав процедуру огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, не встановивши при цьому необхідні ознаки для проведення такого огляду, на підставі суб`єктивних припущень щодо манери водіння на дорозі, порушивши охоронювані Конституцією України права та свободи ОСОБА_1 .

З приводу викладено в цій постанові інспектор Герасименко С.А. пояснив, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення судом він присутній не був, його думку та пояснення з приводу обставин подій не з`ясовували та фактично при вирішенні цього питання досліджували докази надані лише ОСОБА_1 .

За наведеного, колегія суддів погоджується, що викладені факти в мотивувальній частині постанови судді Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року не є преюдиційними для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства щодо правомірності дій інспектора.

Предметом розгляду справи було наявність чи відсутність складу або події ймовірного вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 КпАП України. Окремі дії інспектора предметом дослідження не були, його пояснення з приводу своїх дій не запитувались, можливості висловити свою думку та надати докази на спростування доводів ОСОБА_1 у нього не було.

Оцінка доказів учасників подій здійснюється безпосередньо при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1 .

Також сторона позивача як на письмовий доказ посилається на постанову про закриття кримінального провадження від 30 серпня 2017 року (т. 1, а.с. 150-157).

У мотивувальній частині цієї постанови слідчим зазначено, що вивченням зібраних по кримінальному провадженню матеріалів у діях інспектора Герасименка С.А. органом досудового розслідування встановлено порушення частин 1, 2 ст. 7 , п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», які виразились у порушення прав та свобод ОСОБА_1 , проте такі дій не утворюють складу кримінального правопорушення. Також вказано, що органом досудового розслідування було встановлено факт неправомірності дій інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Герасименка С.А. по відношенню до ОСОБА_1 , які явно виходять за межі наданих повноважень та вчинених всупереч інтересів служби та такими, що підірвали авторитет та престиж органів державної влади.

Разом з тим, наведені в постанові слідчого висновки щодо протиправних дій Герасименка С.А. містять посилання на виникнення особистої неприязні у інспектора до громадянина ОСОБА_1 . Такі висновки зроблені фактично лише з аналізу окремих матеріалів кримінального провадження та зі змісту постанову судді Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року.

Так, у постанові зазначено, що після аналізу, зокрема, відеозаписів нагрудної камери інспектора, а також долучених відеозаписів телефону ОСОБА_1 , органом досудового розслідування встановлені фактичні обставини події в повному обсязі, у зв`язку з чим підстав для допиту ОСОБА_1 , Герасименка С.А. , а також інших осіб за доцільне не вбачається.

За наведеного, суд критично оцінює такий письмовий доказ, оскільки висновок про протиправність дій був зроблений без допиту будь-яких осіб, що були учасниками чи очевидцями цих подій. Надані слідчому відеозаписи не містили повної фіксації всіх подій у спірних правовідносинах, які тривали близько 6 годин.

Отже, при вирішенні питання правомірності дій інспектора під час зупинки позивача, відсторонення від керування автомобілем, під час його огляду на стан сп`яніння та вилучення посвідчення водія має оцінюватись з урахуванням пояснень сторін та їх представників у судовому засідання, з наданням можливості подати докази на підтвердження своєї правої позиції.

Крім того, дії інспектора були предметом перевірки Управління внутрішньої безпеки в м. Києві ДВБ НП України за зверненням ОСОБА_1 . За результатами проведеної перевірки в діях працівників УПП в м. Києві порушень не виявлено, про що 26 жовтня 2016 року складено висновок, який погоджено заступником начальника УПП в м. Києві ДПП НП України.

Беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного виснвоку, що в діях відповідача - інспектора Герасименка С.А. відсутні ознаки неправомірності, адже інспектор патрульної поліції, виконуючи свої службові повноваження, здійснював патрулювання зазначеної у постанові ділянки дороги, а його вимоги відповідали приписам законодавства України.

Зупинка позивача відповідала вимогам закону та посадових інструкцій і була спрямована на дотримання безпеки дорожнього руху.

Інша вимога позивача стосується визнання протиправною бездіяльності Управління патрульної поліції в м. Києві в частині ненадання відповіді на його заяву від 12 вересня 2016 року та в частині ненадання йому копій відеозаписів з відеокамер інспектора 3-ї роти 3-го батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Герасименка С.А.

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві про ознайомлення з матеріалами справи від 12 вересня 2016 року. На цій заяві ОСОБА_1 власноруч написано, що йому дозволили ознайомитись зі справою та дозволили зробити фото (т. 1, а.с. 37).

З відповіді Управління патрульної поліції в м. Києві від 30 вересня 2016 року вбачається, що відеозаписи, зроблені поліцейськими під час події, надати немає можливості у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 носія для завантаження та зберігання відеозаписів. Крім того, зазначено, що провівши належну перевірку, встановлено, що можливих правопорушень у діях працівників УПП у м. Києві ДПП не виявлено (т. 1, а.с. 50-53).

Позивач зазначає, що про необхідність надати носій для завантаження та зберігання відеозаписів, зробленими поліцейськими на нагрудні камери (відеореєстратори), його не повідомили під час його звернення з заявою та скаргою і така підстава для відмови не передбачена жодним нормативним актом.

Разом з тим, закон визначає обов`язок державного органу надати можливість особі отримувати копії документів, відеозаписів та інших матеріалів, які безпосередньо її стосуються. Позивач такої можливості не був позбавлений, оскільки у відповіді Управління патрульної поліції в м. Києві його повідомили про дії, що необхідно вчинити для отримання запитуваних копій.

До Управління патрульної поліції в м. Києві як і до інших державних органів надходить велика кількість таких звернень від громадян і забезпечити здійснення копіювання на окремі носії може не бути об`єктивної технічної можливості. Обов`язку використовувати для надання суб`єктам звернення інформації на окремих власних носіях суб`єкта владних повноважень закон також не покладає, тому повідомлення про необхідність надання такого носія вимогам закону не суперечить.

21 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління патрульної поліції в м. Києві з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та проханням надати копії відеозаписів, і до цієї заяви додав носій для завантаження та зберігання відеозаписів (т. 1, а.с. 59).

З відповіді Управління патрульної поліції в м. Києві від 11 листопада 2016 року вбачається, що у зв`язку з постійною відеофіксацією роботи працівників патрульної поліції і неможливим забезпеченням тривалого зберігання відзнятих відеозаписів із нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) на серверах поліції, дана інформація зберігається в межах 30 діб з моменту фіксування події на відповідний прилад. Оскільки з дати фіксації події пройшло більше 30 днів, забезпечити виконання запиту про надання відеозаписів не є можливим (т. 1, а.с. 60).

Вбачається, що в діях Управління патрульної поліції в м. Києві відсутні ознаки неправомірності та вимога позивача в цій частині задоволенню не підлягає.

Позивач ОСОБА_1 також просить суд визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо ненадання відповіді на його скаргу від 21 вересня 2016 року.

З пояснень представника Департаменту патрульної поліції вбачається, що оскільки порушені позивачем у скарзі від 21 вересня 2016 року питання стосувалися дій інспектора, який проходить службу в Управлінні патрульної поліції в м. Києві, то розгляд скарги здійснювався саме управлінням. У визначений законом строк Управління патрульної поліції в м. Києві, яке знаходиться в структурі Департаменту патрульної поліції, надало позивачу відповідь на його скаргу.

Сторона позивача вважає, що окрему відповідь на скаргу мав надати і Департамент патрульної поліції, до якого вона також спрямовувалась.

З тексту скарги, що міститься в матеріалах справи вбачається, що вона була адресована до Управлінні патрульної поліції в м. Києві, а до Департаменту патрульної поліції направлялась лише її копія (т. 1, а.с. 39-49).

Вбачається, що на зазначену скаргу своєчасно (30 вересня 2016 року) була надана відповідь Управлінням патрульної поліції в м. Києві, яке є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції. У відповіді надавались роз`яснення та повідомлялась інформація щодо всіх доводів заявника (т. 1, а.с. 50-53).

Суд вважає, що за таких обставин у Департаменту патрульної поліції не виникало обов`язку надавати окрему відповідь заявнику за скаргою. Законом визначається право громадян звертатись зі скаргами для їх розгляду уповноваженими державними органами для захисту порушених прав, і такі дії були вчинені уповноваженим органом - Управлінням патрульної поліції. Обов`язку здійснювати розгляд однієї і тієї ж скарги всіма органами, яким направляється її копію закон не містить.

За таких обставин, факт протиправної бездіяльності Департаменту патрульної поліції не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.

Позовні вимоги про стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь позивача 3264 гривень 24 копійок на відшкодування майнової шкоди та 140000 гривень на відшкодування моральної шкоди, є похідними від первісних вимог позивача, а тому також не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 05 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Є.О.Сорочко

суддя Є.В.Чаку