Справа № 420/7190/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/7190/19

Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В. Дата і місце ухвалення: 04.02.2020р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 25.10.2019р. №3729/7 «Про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 від 07.08.2019»;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства, яка полягає у несвоєчасному, з порушенням строків, визначених частиною третьою статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», розгляді та вирішення скарги ОСОБА_1 від 07.08.2019р., яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.08.2019р. за №28240-33-19, на рішення та дії державного реєстратора Управління містобудування, землевпорядкування та комунального майна Біляївської міської ради Потоп Н.В. щодо внесення змін та відомостей про юридичну особу СТ «Пресобудівник», а також в ігноруванні Міністерством доводів на підтвердження протиправності дій державного реєстратора, що викладені в скарзі ОСОБА_1 від 07.08.2019р., яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.08.2019р. за №28240-33-19;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 07.08.2019р., яка зареєстрована 15.08.2019р. за №28240-33-19, у строки визначені ст.20 Закону України «Про звернення громадян» із застосуванням строку, застосованих до скарг, які не потребують додаткового вивчення.

Позов обґрунтовував тим, що 07.08.2019р. позивачем подано до Міністерства юстиції України скаргу на дії державного реєстратора Управління містобудування, землевпорядкування та комунального майна Біляївської міської ради Потоп Н.В. щодо внесення змін та відомостей про юридичну особу СТ «Пресобудівник», яку зареєстровано відповідачем 15.08.2019р. Однак, зазначену скаргу розглянуто відповідачем з порушенням строків, встановлених ст.20 Закону України «Про звернення громадян», так як наказ, за результатами її розгляду, прийнято Міністерством тільки 25.10.2019р. Позивач зазначав, що неприйняття відповідачем будь-якого рішення у передбачений Законом строк є проявом протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень та порушує його права на отримання відповіді, які гарантовані ст.40 Конституції України. Твердження Міністерства про те, що у поданій скарзі ОСОБА_1 не виклав обставини на обґрунтування своїх вимог, не відповідають дійсності, оскільки заявником було наведено детальне обґрунтування обставин, що стали підставою для звернення зі скаргою на дії державного реєстратора.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу від 04.02.2020р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Також, у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив визнати обґрунтованими підстави заявленого відводу судді Завальнюку І.В.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції необґрунтовано зазначив, що звернення позивача до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту корпоративних прав, а не прав у сфері публічно-правових відносин. ОСОБА_1 стверджує, що він звернувся до суду саме за захистом права отримати обґрунтовану відповідь від органів державної влади на особисте звернення на підставі ст.40 Конституції України у встановлений законодавством строк. Інших підстав на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не наводив. У позовній заяві ним було лише викладено короткий зміст скарги, надісланої до Міністерства юстиції України, яка мала корпоративну суть, однак в позовних вимогах по цій справі про відновлення корпоративних прав не заявлялося.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду у справах №904/5857/17, №819/2895/14-а та №826/2778/16, оскільки обставини даної справи не є тотожними обставинам у справах, на які здійснив посилання суд в оскаржуваній ухвалі. Наведені судом приклади практики Верховного Суду свідчать про наявність чітко сформульованих позовних вимог щодо захисту порушених корпоративних прав, тоді як в позові ОСОБА_1 відсутні позовні вимоги щодо відновлення порушених прав корпоративного характеру.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1, п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п.1 ч.1 ст.19 Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України слідує, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підкреслював, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту корпоративних прав, а не прав у сфері публічно-правових відносин.

Зокрема, до такого висновку суд дійшов з посиланням на те, що підставою для судового захисту позивач вказав його членство в СТ «Пресобудівник» та порушення своїх прав обґрунтував тим, що державний реєстратор внесла зміни до ЄДР, проігнорувавши відсутність реєстру осіб (громадян), які брали участь в засіданні уповноваженого органу управління юридичної особи. Замість реєстру було надано додаток до протоколу № 3/2019 з назвою «Реєстр садоводів СТ «Пресобудівник», які висловили недовіру та наполягають звільнити ОСОБА_2 з посади керівника та голови правління у зв`язку з порушенням п. 4.4.1 та 4.5.2 Статуту від 16.06.2019. Реєстр недовіри частково підписали члени товариства, частина підписів членів було підроблено (з цього приводу проводиться досудове розслідування, ЄРДР № 0000539), а 62 особи взагалі не є членами СТ «Пресобудівник» та не мають права голосу. Реєстратор не забажала порівнювати осіб, наявних у реєстрі недовіри, з переліком учасників СТ «Пресобудівник», який наявний в ЄДР. В результаті реєстратор зареєструвала нового керівника, обраного неповноваженими особами, кількість яких склала біль ніж 43% від 411 осіб, що зазначені в реєстрі недовіри.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки як слідує зі змісту поданого позову та заявлених позовних вимог у даній справі, підставою для звернення ОСОБА_1 до суду стало недотримання Міністерством юстиції України строків розгляду його скарги від 07.08.2019р. на дії державного реєстратора Управління містобудування, землевпорядкування та комунального майна Біляївської міської ради Потоп Н.В., передбачених ст.20 Закону України «Про звернення громадян» та ст.34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

При зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 посилався на те, що Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України формально підійшла до розгляду скарги від 07.08.2019р., не надала не неї обґрунтовану відповідь у встановлені чинним законодавством строки, чим порушила ст.40 Конституції України.

Тобто, позивач лише наполягав на своєчасному розгляді Міністерством юстиції України його скарги, залишаючи результат такого розгляду по суті на розсуд відповідача (задовольнити скаргу або відмовити в її задоволенні).

При цьому, вимоги позову ОСОБА_1 не обґрунтовував необхідністю відновлення його корпоративних прав, як члена СТ «Пресобудівник», про що помилково зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Зазначаючи в поданому позові про обставини вчинення державним реєстратором реєстраційних дій позивач таким чином обґрунтовував свої твердження про те, що подана ним скарга містила обставини, що зумовили її подання.

Щодо посилань суду першої інстанції на висновки щодо застосування норм процесуального права в подібних відносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 904/5857/17 (провадження № 12-96гс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 819/2895/14-а(провадження № 11-1502апп18), а також від 13 листопада 2019 року у справі № 826/2778/16 (провадження № 11-840апп19), то колегія суддів зазначає, що правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин, що виникли у даній справі (оскарження дій/бездіяльності Міністерства юстиції України щодо розгляду скарги фізичної особи на дії державного реєстратора)

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що заявлений у даній справі спір є публічно-правовим та підлягає розгляду саме в порядку адміністративного судочинства. Виходячи з суб`єктного складу та предмету спірних правовідносин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо закриття провадження у адміністративній справі.

Згідно ст.320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у випадку неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 04.02.2020р. підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 про визнання обґрунтованими підстав заявленого відводу судді Одеського окружного адміністративного суду Завальнюку І.В., то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2019р. ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про відвід судді, обґрунтовану тим, що при вирішенні питання про відкриття провадження у адміністративній справі суд упереджено заборонив позивачу подати позов через систему «Електронний суд», а також судом проігноровано заяву позивача про витребування доказів. Зазначене, за твердженнями позивача, дає підстави для висновку, що справа не може бути розглянута на підставі закону та неупередженим судом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.12.2019р. заявлений відвід головуючому судді Завальнюку І.В. визнано необґрунтованим та передано заяву про відвід для визначення, в порядку ч.1 ст.31 КАС України, судді для вирішення питання про відвід.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2019р. відмовлено в задоволенні заяви позивача від 16.12.2019р. про відвід судді судді Завальнюка І.В. від участі у розгляді справи №420/7190/19.

В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відмова в прийнятті позову в електронній формі через модуль ЄСІТС «Електронний суд» свідчить про упередженість місцевого суду. Крім того, апелянт посилається на те, що суддею Завальнюком І.В. було допущено порушення норм права при розгляді справи №420/4861/19, що встановлено судом апеляційної інстанції при перегляді прийнятого ним судового рішення.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

За правилами частини 3 статті 39 КАС України, відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч.1 ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Загальна Декларація з прав людини (стаття 10) та Міжнародний пакт про громадянські і політичні права (частина 1 стаття 14) гарантує право кожної особи на розгляд її справи компетентним незалежним та неупередженим судом у встановленому законом порядку.

Незалежне суддівство є відповідальним за належну реалізацію цього права. Незалежність суддів передбачає, що судді повинні приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-якого втручання, прямого або непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття (Розділ Другий показник. Об`єктивність. Бангалорські принципи поведінки суддів).

Частина 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить вимоги щодо неупередженості суду.

Європейський суд з прав людини розрізняє чи в конкретній справі існує яке-небудь переконання або особиста зацікавленість даного судді та вимоги чи суддя забезпечує достатню гарантію, щоб виключити підозру в цьому (рішення у справах «Piersac vs Belgium», «Grieves vs UK»). Крім того, відповідно до принципу, який є стабільним та викладеним в Рішенні ЄСПЛ по справі «Le Comte, Van Leuven i De Meyere vs Belgium», суд має бути неупередженим і безстороннім.

Особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного, про що зазначено у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Веттштайн проти Швейцарії» та у п.50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України».

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що у заяві про відвід судді Завальнюка І.В. не наведено обставин, які б прямо та/або опосередковано вказували на наявність сумніву у безсторонності та неупередженості вказаного судді, не зазначено також фактів та/або ґрунтовних посилань щодо можливого необ`єктивного ставлення судді або невиконання обов`язків при здійсненні ним правосуддя у даній адміністративній справі.

Дана заява з огляду на її зміст не наводить жодної конкретної підстави, передбаченої ст.ст. 36,37 КАС України для відводу судді, та не містить посилань на докази, що можуть викликати сумнів у неупередженості головуючого судді, якому заявлено відвід.

Фактично вимоги поданої заяви про відвід ОСОБА_3 обґрунтовує посиланням на прийняті суддею Завальнюком І.В. процесуальні рішення у судовій справі.

Відповідно до ч.4 ст.36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Враховуючи викладене, перевіривши обґрунтування заяви, оцінивши доводи, що мають значення для вирішення заяви, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав вважати, що заявлений відвід судді Одеського окружного адміністративного суду Завальнюку І.В. є обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 311, 312, 315, 320, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 березня 2020 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук