Справа № 620/820/20
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 березня 2020 року Чернігів Справа № 620/820/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Ткаченко О.Є.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Житлово-комунального підприємства корпорації «Чернігівоблагропромбуд» до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) про визнання протиправними та скасування постанов,

У С Т А Н О В И В:

Житлово-комунальне підприємство корпорації «Чернігівоблагропромбуд» звернулось до суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 28.01.2020 при виконанні ВП № 61078376, винесену старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Васильєвою Н.В.;

- визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.01.2020 при виконанні ВП № 61078376, винесену старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Васильєвою Н.В.;

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 11.02.2020 при виконанні ВП № 61078376, винесену старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Васильєвою Н.В.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 позовну заяву залишено без руху та позивачу встановлено десятиденний строк, з моменту отримання копії ухвали суду, для усунення вказаного недоліку, шляхом подання до суду обґрунтованої окремо викладеної заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

На виконання вимог ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 позивачем подана заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, де зазначив, що на виконання вимог ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» ЖКПК «Чернігівоблагропромбуд» звернулося до начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) із заявами: 1) здійснити перевірку виконавчого провадження; 2) скасувати своєю постановою постанову державного виконавця від 28.01.2020 про стягнення виконавчого збору в розмірі 18892,00 грн. як таку, що винесена з порушенням норм Закону; 3) скасувати своєю постановою постанову державного виконавця від 28.01.2020 про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 138,00 грн. як таку, що винесена з порушенням норм Закону; 4) висловлено прохання звернутися до Господарського суду Чернігівської області із заявою про роз`яснення виконання рішення суду та зупинити виконавче провадження по виконанню наказу № 927/26/18 від 19.12.2019, оскільки підприємство не мало можливості виконати рішення Господарського суду Чернігівської області в добровільному порядку. Письмове звернення було надано на адресу Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів 07.02.2020 (в межах строків на звернення, передбачених ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»). Належний розгляд звернення ЖКПК «Чернігівоблагропромбуд» відповідачем та направлення відповіді могло повністю врегулювати всі спірні питання на досудовій стадії. Але на день подання судового позову заява залишалась без розгляду. Не дочекавшись відповіді від відповідача, не маючи відомостей, на якій стадії виконання перебувало виконавче провадження № 61078376 (оскільки ніякі виконавчі дії з виходом на місце знаходження майна, державним виконавцем не проводились) позивач змушений був повторно звертатися до начальника відділу ДВС із письмовим зверненням, намагаючись владнати всі спірні моменти в досудовому порядку. Оскільки вирішити спір щодо питання скасування постанов державного виконавця виявилось неможливим, це спонукало позивача звернутись до адміністративного суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви та викладені у заяві на усунення недоліків причин поважності пропуску строку на звернення до суду, суд зазначає наступне.

Так, ч. 1 ст. 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій або допущення бездіяльності і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії чи допущено бездіяльність.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Так, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України. Тобто існує особливий порядок звернення до суду та розгляду зазначеної категорії справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Отже, учасник виконавчого провадження має право звернутися з позовною заявою до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів заподіяними рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) щодо не розгляду заяв про здійснення перевірки виконавчого провадження та скасування оскаржуваних постанов, на яку позивач посилається як на підставу поважності пропуску строку звернення до суду, судом до уваги не приймається, оскільки в даному випадку оскаржуються саме постанова про стягнення виконавчого збору від 28.01.2020, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.01.2020 та постанова про накладення штрафу від 11.02.2020, а не бездіяльність відповідача.

Варто також звернути увагу позивача на те, що відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів ст. 1, другого речення ч. 3 ст. 8, ст. 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, ст.ст. 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

При цьому, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2018 у справі № 820/4285/17 (адміністративне провадження №К/9901/3654/18 ) та від 14.11.2018 у справі № 820/48/18 (адміністративне провадження №К/9901/52855/18).

Таким чином, моментом виникнення порушених прав ЖКПК «Чернігівоблагропромбуд» є саме день отримання постанови про стягнення виконавчого збору від 28.01.2020, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.01.2020 та постанови про накладення штрафу, а саме: 29.01.2020 та 14.02.2020 відповідно.

Відтак, зважаючи на те, що право на звернення до суду у позивача виникло 29.01.2020 та 14.02.2020 відповідно, натомість до суду з даним позовом позивач звернувся лише 05.03.2020, тобто із пропуском 10-денного строку на звернення до суду.

Варто також звернути увагу позивача на те, що подальша частота, періодичність аналогічних звернень позивача до начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) з заявами про здійснення перевірки виконавчого провадження та скасування оскаржуваних постанов не змінює наведеного судом правила обчислення строку звернення до суду на більш пізніший.

Суд наголошує позивачу на тому, що принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Суд звертає увагу позивача на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У разі порушення такого строку та недотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що такий строк звернення до суду може бути обмеженим.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд не вбачає обґрунтованих підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, а отже, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин та беручи до уваги те, що позивачем не наведено інших причин поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд приходить до висновку, що причини пропуску звернення до суду ЖКПК «Чернігівоблагропромбуд» є неповажними та, як наслідок, суд не вбачає належних підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Згідно з п. 9 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява також повертається позивачеві у випадках, передбачених ч. 2 ст. 123 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 123, 160, 169, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання Житлово-комунального підприємства корпорації «Чернігівоблагропромбуд» про поновлення пропущеного строку звернення до суду - відмовити.

Позов Житлово-комунального підприємства корпорації «Чернігівоблагропромбуд» до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) про визнання протиправними та скасування постанов повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви та позовну заяву і додані до неї документи надіслати позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.Є. Ткаченко