Справа № 200/13530/19-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 р. Справа№200/13530/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки,

встановив:

22 листопада 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Донецького прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 (за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань повне найменування відповідача Військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач, Військова частина НОМЕР_1 ), надісланий на адресу суду 19 листопада 2019 року, в якому з урахуванням заяви про від 23 грудня 2019 року, яка прийнята ухвалою від 08 січня 2020 року, позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2017 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2017 року;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 кошти, належні до виплати за невикористані дні додаткової відпустки, в розмірі 12 660,67 грн (а.с. 1-5, 66).

І. Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

27 листопада 2019 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі № 200/13530/19-а (а.с. 33-34).

Цією ж ухвалою суд задовольнив клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; витребував у відповідача письмові докази щодо предмета доказування; встановив строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення (а.с. 33-34).

Про відкриття провадження в адміністративній справі сторони повідомлені з дотриманням вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 38-40).

23 грудня 2019 року на електронну пошту, а 27 грудня 2019 року на поштову адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, датована 23 грудня 2019 року, яка за своєю сутністю є заявою про зміну предмета позову (а.с. 51-52, 66).

08 січня 2020 року суд постановив ухвалу про прийняття заяви про зміну предмета позову (а.с. 81).

Про прийняття заяви про зміну предмета позову сторони повідомлені в порядку, встановленому КАС України, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 83-84).

З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін учасники справи до суду не зверталися, а тому на підставі ч. 5 ст. 260 КАС України справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

На підставі ч. 4 ст. 229 КАС України під час розгляду справи повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ІІ. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551) (а.с. 1-5).

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з наведених нижче підстав.

Відповідач зазначає, що грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки. Позивач не набув право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, оскільки в силу приписів п. 9 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011) в особливий період з моменту оголошення мобілізації надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпустки, припиняється.

Відповідач стверджує, що, оскільки вказана вище додаткова відпустка не належить до категорії щорічних, то на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (ст. ст. 10-12 Закону України «Про відпустки»). Ця відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана військовослужбовцем протягом календарного року.

Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення військовослужбовця, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки.

Відповідач вважає, що норми права, які регулюють спірні правовідносини, мають застосовуватися з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2018 року по справі № 545/1881/16-а (№ К/9901/22266/16), які в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути врахований судом при виборі і застосуванні норм права (а.с. 41-46).

Позивач надав відповідь на відзив, в якій не погодився з аргументами відповідача, зазначив, що справа, яка розглядається, відповідає ознакам типової, наведеним у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року в зразковій справі № 620/4218/18, а заявлені ним позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Також позивач висловив незгоду з розрахунком грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, який надав відповідач.

Позивач стверджує, що в розрахунку відповідача не врахована щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена пп. 5 ч. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Про питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», яка була чинною станом на 04 квітня 2017 року.

Покликаючись на ч. 2 ст. 9 Закону № 2011 та абз. 10 ч. 2 Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, позивач стверджував, що при визначенні розміру грошового забезпечення відповідач протиправно не врахував щомісячну додаткову винагороду в розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Позивач доводить, що на день його звільнення з військової служби ця додаткова винагорода мала постійний характер, про що свідчить довідка про отриману заробітну плату за 2015-2017 роки від 11 квітня 2017 року № 307.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що грошове забезпечення, з якого має розраховуватись компенсація за неотриману додаткову відпустку становить 13 565,00 грн.

Як наслідок, сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки має становити 12 660,67 грн ((13 565,00 грн / 30 днів) х 28 днів додаткової відпустки) (а.с. 67-63).

Правом на подання заперечення відповідач не скористався.

ІІІ. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС України суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС України кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Чернігівським РВ УМВС України в Запорізькій області 21 березня 2000 року (а.с. 6), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 (а.с. 7).

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) зареєстрована як юридична особа 01 серпня 2003 року, про що 08 квітня 2009 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) внесений запис за номером 1 274 120 0000 007298; в стані припинення не перебуває, що встановлено на підставі відомостей ЄДР, отриманих судом на стадії прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі (а.с. 32).

В період з 12 лютого 2015 року по 04 квітня 2017 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в Державній прикордонній службі України.

ОСОБА_1 набув статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджено посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_5 , виданим Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України 19 січня 2016 року (а.с. 8).

Згідно з наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 29 березня 2017 року № 156-ос «По особовому складу» лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , юрисконсульта групи правового забезпечення, звільнено з військової служби за пп. «ж» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який вислужив строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абз. 2 ч. 3 ст. 23 цього Закону, у запас (а.с. 10).

На підставі наказу начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04 квітня 2017 року № 159-ос «По особовому складу» лейтенанта юстиції ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 04 квітня 2017 року (а.с. 9).

Сторони не заперечують факт того, що впродовж спірного періоду позивачу як учаснику бойових дій додаткова відпустка не надавалась.

Так, згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 17 грудня 2019 року № 2362, за період проходження військової служби за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2016-2017 роки (загальною тривалістю 28 днів) ОСОБА_1 не надавалась на підставі п. п. 17, 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 48).

Наказ начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04 квітня 2017 року № 159-ос «По особовому складу» не передбачав виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (а.с. 9).

Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2017 роки ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася, про що свідчить довідка Військової частини НОМЕР_1 від 12 грудня 2019 року № 303 (а.с. 47).

Щодо розміру грошового забезпечення позивача на день його звільнення з військової служби судом встановлені такі обставини.

Відповідно до п. 2 Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, укладеного з ОСОБА_1 04 квітня 2016 року, Державна прикордонна служба України, крім іншого, прийняла на себе зобов`язання забезпечити виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавки за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій (а.с. 74-78).

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 12 грудня 2019 року № 303, грошове забезпечення ОСОБА_1 на дату звільнення 04 квітня 2017 року становило 6 782,50 грн, в тому числі посадовий оклад 1 030,00 грн, оклад за військове звання 110,00 грн, надбавка за вислугу років 114,00 грн, винагорода за виконання особливо важливих завдань 1 254,00 грн, надбавка за особливі умови служби 154,50 грн, премія 4 120,00 грн (а.с. 47).

Докази, які б підтверджували доводи позивача про те, що його грошове забезпечення на день звільнення з військової служби становило 13 565,00 грн, суду не надані.

Довідка Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 11 квітня 2017 року № 307, на яку покликається позивач, містить наступні відомості щодо доходу ОСОБА_1 за квітень 2017 року: сума доходів 10 874,04 грн, прибутковий податок 1 494,75 грн, військовий збір 38,55 грн (а.с. 74).

Починаючи з травня 2019 року, позивач неодноразово звертався до Військової частини НОМЕР_1 з приводу нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Так, 27 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом про надання інформації про те, чи здійснювався під час його звільнення розрахунок невикористаних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій; про кількість календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період 2016-2017 роки; чи здійснювались виплати за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». В разі якщо такі розрахунки та виплати не здійснювались, позивач просив надати відповідні вказівки посадовим особам Донецького прикордонного загону для поновлення його охоронюваних законом прав і провести такі виплати (а.с. 11-14).

Листом від 31 травня 2019 року № 14-4811 Донецький прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив ОСОБА_1 , що розрахунок та виплата грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», будуть здійснені після набрання законної сили рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року по справі № 620/4218/18 (а.с. 15).

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом про надання інформації щодо проведенням з ним розрахунку у зв`язку зі звільненням з військової служби (а.с. 16-20)

Листом від 27 вересня 2019 року № 14-8167 Донецький прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив ОСОБА_1 , що його запит подано з порушенням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» та по суті є зверненням. Інформація з порушених ОСОБА_1 питань заявнику надана не була (а.с. 21-22).

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив розглянути його запит на інформацію від 24 вересня 2019 року в порядку Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 23).

Листом від 22 жовтня 2019 року № 14-8863 Донецький прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державного прикордонного загону України повідомив ОСОБА_1 , що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною (а.с. 24-26).

Цей лист позивач отримав 04 листопада 2019 року, про що свідчать відомості он-лайн сервісу АТ «Укрпошта» «Пошук поштових відправлень» (а.с. 27-28).

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Норми права, на які посилалися сторони, які не застосував суд, та мотиви їх незастосування. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку. Висновки суду по суті позовних вимог.

16 травня 2019 року Верховний Суд прийняв рішення у зразковій справі № 620/4218/18 щодо грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям у період мобілізації, яке набрало законної сили 21 серпня 2019 року.

Відповідно до ч. 10 ст. 290 КАС України у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає: 1) ознаки типових справ; 2) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм; 3) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Ухвалюючи рішення за результатами розгляду зразкової адміністративної справи № 620/4218/18, Верховний Суд вказав на такі сутнісні характеристики:

1) Ознаки типової справи:

- позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;

- відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;

- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: ст. 4 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки», ст. ст. 5, 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений пп. 17-18 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений пп. 17-18 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки», Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

2) Обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм.

Висновки Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18 підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений пп. 17-18 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Верховний Суд зазначив, що у типових справах належить сукупно застосовувати норми законодавства у такому порядку (послідовності): ст. ст. 4, 16-2 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки»; п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року; ч. 8 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; ч. 14 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

3) Обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі

Зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Взявши до уваги склад учасників спірних правовідносин, підстави та предмет спору, а також встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку, що справа, яка розглядається, відповідає ознакам типової справи, викладеним у рішенні Верхового Суду у зразковій справі № 620/4218/18.

Особливості провадження у типовій справі передбачені ст. 291 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верхового Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Таким чином, при розгляді цієї справи суд враховує висновки Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18 та керується наведеними нижче правовими нормами.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

П. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;».

Ч. 1 ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР установлена додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності.

Відповідно до цієї правової норми, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно зі ст. 5 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Ст. 12 Закону № 3551 установлені пільги учасникам бойових дій.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551 однією з пільг учасників бойових дій є право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Право військовослужбовців на відпустки та порядок їх надання регламентовані ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011).

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011 у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

П. 17 ст. 10-1 Закону № 2011 визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закони № 3543 та № 1932 відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543 особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Ст. 1 Закону № 1932 визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст. 1 Закону № 3543 надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.

Висновки суду за результатами розгляду справи.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011 у періоди, передбачені п. п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону № 3551, п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Принципом який визначає зміст правовідносин людини з суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права. Цей принцип полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні з іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551, припиняється.

Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011. Відповідно до п. 14 ст. 10-1 цього Закону у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Таким чином, норми Закон № 2011 не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Як наслідок, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551 за 2016-2017 роки.

З огляду на викладене, суд критично оцінює та відхиляє доводи відповідача про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.

Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

З наведених вище мотивів суд відхиляє аргументи відповідача, стосовно того, що додаткова відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення військовослужбовця, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки.

Як було зазначено вище, на виконання вимог ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у цій справі суд враховує висновки Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18, а тому відхиляє доводи відповідача про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми права з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 13 червня 2018 року по справі № 545/1881/16-а (№ К/9901/22266/16)

За висновком суду, відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки.

За цих обставин, суд визнає протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року до 2017 року включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2017 року.

Порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року до 2017 року включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2017 року.

Такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та ефективним.

Крім того, саме такий спосіб захисту порушеного права застосований Верховним Судом за наслідками розгляду зразкової справи.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на його користь коштів, належних до виплати за невикористані дні додаткової відпустки, в розмірі 12 660,67 грн, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що на час розгляду справи сума компенсації за невикористані позивачем як учасником бойових дій календарні дні додаткової відпустки відповідачем не нараховувалась.

З тих самих підстав суд відхиляє аргументи позивача, які пов`язані з невірним, на думку позивача, обчисленням відповідачем грошового забезпечення на день звільнення позивача з військової служби для визначення суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

На час розгляду справи відповідач не здійснював нарахування компенсації за невикористані ОСОБА_1 календарні дні додаткової відпустки, а тому відсутні підстави для висновків про те, що відповідач невірно визначив розмір грошового забезпечення позивача для обчислення суми компенсації, а також про те, що відповідач не врахував ті чи інші складові грошового забезпечення (надбавки, доплати, виплати тощо) під час обчислення такої компенсації.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

VI. Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення).

Водночас вимоги про стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Таке правозастосування відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у п. п. 37-41 постанови від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

VIІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позовну судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджено посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_5 , виданим Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України 19 січня 2016 року (а.с. 8).

Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Докази понесення позивачем, на користь якого ухвалено рішення, інших судових витрат суду не надані, а тому судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягала у ненарархуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року до 2017 року включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2017 року.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 28 (двадцять вісім) календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року до 2017 року включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2017 року.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

7. Повне судове рішення складено 20 березня 2020 року.

Суддя Т.О. Кравченко