Справа № 560/468/20
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2020-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/468/20
РІШЕННЯ

іменем України

26 березня 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області №215 від 10.01.2020 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання відповідача видати посвідку на постійне проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що управлінням ДМС в Хмельницькій області скасований дозвіл на імміграцію в Україну Драчеву Олександру Сергійовичу, про що відповідачем прийнято рішення №215 від 10 січня 2020 року. Також, 11.01.2020 позивач отримав рішення відповідача про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

На переконання позивача, оскаржене рішення є незаконним, необґрунтованими та підлягає скасуванню, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У встановлений судом строк відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що Громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Казахстан, прибув на територію України з метою постійного проживання та 20.09.2003 звернувся до Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВСУ в Хмельницькій області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його мати, громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є іммігранткою та постійно проживала на території України (посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.02.2002).

Вказує, що заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 було розглянуто, та 31.12.2003, на підставі висновку прийнято рішення про надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Зазначає, що 24.12.2019 громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до УДМС України в Хмельницькій області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Вказує, що працівниками УДМС України в Хмельницькій області перевірено матеріали справи №641 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З матеріалів встановлено, що дозвіл на імміграцію громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВГІРФО УМВС України в Хмельницькій області надано на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

Зазначає, що під час вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 встановлено, що на момент подачі заяви та документів на отримання дозволу на імміграцію (20.09.2003) заявнику було більше 18 років, тобто, відповідно до чинного законодавства України був повнолітнім. А тому, під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію заявником було повідомлено про себе свідомо неправдиві відомості та відсутні законні підстави, які передбаченні статтею 4 Закону України "Про імміграцію".

Вказує, що 03.01.2020, УДМС України в Хмельницькій області направило до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України матеріали справи та проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 09.01.2020 отримана відповідь, в якій Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України підтримав проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (№8.1/71-20 від 09.01.2020).

Зазначає, що Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області не порушено порядок скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні та не порушено права позивача.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх в сукупності, суд зазначає наступне.

Суд встановив, що Громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Казахстан, прибув на територію України з метою постійного проживання та 20.09.2003 звернувся до Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВСУ в Хмельницькій області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його мати, громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є іммігранткою та постійно проживала на території України (посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.02.2002).

Заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 розглянуто, та 31.12.2003, на підставі висновку прийнято рішення про надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

24.12.2019 громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до УДМС України в Хмельницькій області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

03.01.2020 УДМС України в Хмельницькій області направило до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України матеріали справи та проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 09.01.2020 отримана відповідь, в якій Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України підтримав проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (№8.1/71-20 від 09.01.2020).

10 січня 2020 року управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №215, виданий ОСОБА_1 31 грудня 2003 року, на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Разом з цим, 11 січня 2020 року управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, видану 12 січня 2004 року, на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно статті 4 Закону Україну "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" , іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію".

У відповідності до вимог пунктів першого та другого частини першої статті 1 вказаного закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Частиною першою статті 4 Закону "Про імміграцію", встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до вимог частини другої статті 4 цього ж закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з вимогами частини третьої статті 4 зазначеного закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 вказаного Закону, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що механізм обміну посвідки на постійне проживання врегульований положеннями Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018.

Згідно з п.1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктом 16 Порядку №321 встановлено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Приписами пункту 40 Порядку №321 визначено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом поставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Відповідачем жодних зауважень до змісту чи до кількості доданих до заяви позивачем документів під час отримання попередньої посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , яку було оформлено позивачу 12.01.2004, зазначено не було.

Пунктом 43 Порядку №321 встановлено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Приписами п.46 Порядку №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Так, в якості підстави для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання зазначено підпункт 9 пункту 62 (інші випадки, передбачені законами) Порядку № 321, яким передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Під час судового розгляду справи суд встановив, що підставою для відмови ОСОБА_1 в оформленні та видачі нової посвідки слугувало те, що на момент подачі заяви та документів на отримання дозволу на імміграцію (20.09.2003) заявнику було більше 18 років, тобто, відповідно до чинного законодавства України був повнолітнім.

Проте, суд зазначає, що зазначені відомості не є беззаперечною передбаченою законодавством підставою для відмови позивачу в обміні посвідки, оскільки позивач у 1996 році ще неповнолітнім приїхав з матір`ю та повнорідним братом на територію України з Республіки Казахстан для постійного проживання. Зокрема 01.09.2000 ОСОБА_1 був зарахований до Кам`янець - Подільського ПТУ для навчання за спеціальністю "слюсар по ремонту автомобілів", яке закінчив у 2003 році, а з 03.06.2004 по теперішній час позивач здійснює свою трудову діяльність на території України, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_3 та довідкою ПП "Квін-Майстер". Крім того, копія довідки Гуменецької сільської ради Кам`янець - Подільського району Хмельницької області №18/01-24 від 20.01.2020 підтверджує, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований з 10.06.1996 по теперішній час за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №215 від 10 січня 2020 року, прийняте за результатами розгляду заяви позивача, відповідач не мав належних та допустимих доказів щодо відповідності причин для відмови позивачу в оформленні та видачі нової посвідки, а тому таке рішення суб`єкта владних повноважень, на погляд суду, є неправомірним, прийнятим не на підставі та не у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Крім того, суд враховує, що у 2003 році на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання ГУ ДМС України в Хмельницькій області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановлено, у зв`язку з чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №215 від 10 січня 2020 року є необґрунтованим та безпідставним, а відтак, підлягає скасуванню.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні "Кlаss та інші проти Німеччини" від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України.

Таким чином, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

В розумінні вимог ст. 19 Конституції України, відповідач як орган державної виконавчої влади зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

А тому, для належного способу захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 11 січня 2020 року № НОМЕР_4 .

Водночас, стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати позивачу посвідку на постійне проживання в Україні, суд зазначає таке.

Згідно п.4 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно абз. 2 ч.4 цієї статті, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Така вимога, на думку суду, є дискреційними повноваженнями органу, який наділений правом щодо прийняття рішень передбачених Законом України "Про імміграцію".

Таким органом в даному випадку є Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги, щодо зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області видати позивачу посвідку на постійне проживання в Україні необхідно відмовити.

Для належного способу захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25 - річного віку.

В силу ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином, за сукупністю наведених обставин та враховуючи наявність письмових доказів, що підтверджують наведені позивачем доводи у позовній заяві та виходячи з системного аналізу вищезазначених норм чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №215 від 10 січня 2020 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 від 11 січня 2020 року.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо обміну посвідки на постійне проживання, серії НОМЕР_5 номер НОМЕР_6 від 12.01.2004, у зв`язку з досягненням 25 - річного віку.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_7 )
Відповідач:Управління ДМС у Хмельницькій області (вул. Миколи Мазура, 4,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 37864148)

Головуючий суддя О.П. Шевчук