Справа № 260/1846/19
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2020 рокум. Ужгород№ 260/1846/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Дору Ю.Ю., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування припису та постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Закарпатській області (далі - відповідач, Управління Держпраці), в якій просить: визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень №ЗК407/1371/АВ/П від 05 листопада 2019 року, внесений головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Севч Володимиром Євгеновичем; визнати протиправним та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК407/1371/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-138 від 21 листопада 2019 року, винесену першим заступником начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик Василем Івановичем.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно оскаржуваної постанови ФОП ОСОБА_1 залучав до роботи ОСОБА_2 (в якості кого саме - не встановлено) без укладення з ним трудового чи цивільно-правового договору, що нібито підтверджується поясненням останнього. Позивач зазначив, що такі твердження не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 не давав жодних пояснень працівникам Управління Держпраці у Закарпатській області. Додатково позивач зазначив, що не може вважатися працівником особа, яка хоч і перебуває на виробничому, торговельному чи іншому об`єкті, однак при цьому не виконує ніяку роботу. Саме по собі перебування ОСОБА_2 на території будинковолодіння позивача в день проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 не може свідчити про існування між ними трудових відносин.

Окрім цього, позивач зазначила, що оскільки згідно висновків Верховного Суду, правопорушення передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині 3 статті 41 КУпАП належить до адміністративної відповідальності, то накладення на позивача штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст. 61 Конституції України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження за вказаною позовною заявою та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву.

08 січня 2020 року уповноваженим представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого представник відповідача зазначив, що оскільки 04.11.2019 року ОСОБА_2 був допущений до роботи і з ним не укладали договорів цивільно-правового характеру, то обґрунтованим є висновок відповідача, що між ним та ФОП ОСОБА_1 існували трудові відносини.

Щодо подвійної відповідальності відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду у постанові від 06.03.2019 року у справі №522/12566/18 (К/9901/68351/18) та вказує, що штраф за ч.2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, а штраф за частиною третьою статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення. Відповідно оскаржувана постанова є законною та скасуванню не підлягає.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином.

Водночас представником позивача та представником відповідача подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.а.с.135-137).

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі наказу Управління Держпраці у Закарпатській області від 30.10.2019 №213 та направлення на проведення інспекційного відвідування від 31.10.2019 №898 проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1.

За результатами інспекційного відвідування уповноваженими особами Управління Держпраці у Закарпатській області складено акт інспекційного відвідування №ЗК 407/1371/АВ від 05 листопада 2019 року. Згідно вказаного акту під час проведення інспекційного відвідування за місцем здійснення діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , який здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про державну реєстрацію осіб-підприємців серії ВОО №570266 від 05.04.2005 року, встановлено на час проведення інспекційного відвідування на території розташування (СТО) за адресою: АДРЕСА_1 , під час роботи було виявлено працівника зі слів ОСОБА_1 (практиканта) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 , який пояснив що працює у ОСОБА_1 біля 6 місяців на даній СТО. На запитання до ОСОБА_1 чи укладав він з ОСОБА_2 трудовий, чи цивільно-правовий договір ОСОБА_1 відповів, що ніякі договори він з ним не укладав так як він у нього практикується. На запитання який розмір заробітної плати він платить ОСОБА_2 ОСОБА_1 відповів, що від виробітку.

На підставі викладеного інспекційним відвідуванням встановлено, що позивач допустив до роботи ОСОБА_2 без укладання письмового трудового договору, чим порушено ч.3 ст.24 КЗпП України. З вказаним актом ознайомлено ОСОБА_1 05.11.2019 року.

05 листопада 2019 року Управлінням Держпраці у Закарпатській області винесено припис про усунення виявлених порушень №ЗК407/1371/АВ/П, відповідно до якого позивачеві визначено у подальшому при прийомі працівників на роботу укладати трудові договори з найманими працівниками в письмовій формі та видати наказ (розпорядження) згідно ч.1, 3 ст.24 КЗпП України у строк до 20.11.2019 та повідомити в органи ДФС про прийом працівника в дотримання ПКМУ №413 у строк до 20.11.2019.

Цього ж дня інспектором складено протокол про адміністративне правопорушення №ЗК407/1371/АВ/П/ПТ від 05.11.2019 про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення визначеного ч.3 ст.41 КУпАП. З вказаним протоколом позивач ознайомлений, що підтверджується її особистим підписом на вказаному протоколі. Окрім цього, позивач зазначив, що порушення буде негайно усунене.

Вказаний протокол передано на розгляд до Виноградівського районного суду. В подальшому, як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи, 23 січня 2020 року Виноградівським районним судом Закарпатської області винесено постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 8500,00 грн..

Судом встановлено, що 21 листопада 2019 року Управлінням Держпраці у Закарпатській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК407/1371/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-138, якою на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу Законів про працю України накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 125190 грн..

Вказану постанову, а також припис про усунення виявлених порушень №ЗК407/1371/АВ/П позивач вважає протиправними та такими що суперечить приписам норм чинного законодавства, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з приписів Конституції України, Кодексу Законів про працю України та норм визначених Кодексом адміністративного судочинства України.

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України і частиною 3 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014.

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч. 2 ст. 265 КЗпП і частини 3 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Притягнення до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування ст. 61 Конституції України необхідно з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП до одного виду.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові №814/2156/16 від 21.12.2018 року, та вказав, що правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині 3 статті 41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд відхиляє доводи представника відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, відповідно до якого останній відсилається до правової позиції Верховного суду викладеної у постанові від 06.03.2019 №522/12566/18, оскільки вказане рішення винесено за результатами розгляду касаційної скарги на ухвали судів в частині визначення підсудності даної категорії справ та спірні правовідносини не розглядались по суті.

Отже, оскільки за допуск фізичної особи до роботи без оформлення трудового договору фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23.01.2020 року (справа №299/3823/19), що набрала законної сили 04.02.2020 та якою застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500,00 грн, то накладення на позивача штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці у Закарпатській області № ЗК 407/1371/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-138 від 21.11.2019 є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст.61 Конституції України.

Щодо оскаржуваного позивачем припису про усунення виявлених порушень №ЗК 407/1371/АВ/П від 05.11.2019 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з пункту 1, 2 вказаного припису Управлінням Держпраці у Закарпатській області зобов`язано позивача у подальшому при прийомі працівників на роботу укладати трудові договори з найманими працівниками в письмовій формі та видати наказ (розпорядження), а також про прийом працівників повідомити в органи ДФС. Тобто вказаний припис відповідача спрямований на майбутнє та дублює приписи норм чинного законодавства, яких необхідно дотримуватися учасникам трудових правовідносин. Відповідно, у даному випадку, не порушує будь-яких прав та інтересів позивача, а відтак вказаний припис не може бути скасований.

Отже, у частині позовних вимог про скасування припису про усунення виявлених порушень №ЗК407/1371/АВ/П від 05 листопада 2019 року слід відмовити.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1.2 ст.76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даним адміністративним позовом, позивачем сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру та майнового характеру у сумі 768,40 грн. та 1251,90 грн. відповідно.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають до задоволення у частині позовних вимог про скасування постанови Управління Держпраці у Закарпатській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК407/1371/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-138 від 21 листопада 2019 року, тобто позовної вимоги майнового характеру, відтак сума судового збору у розмірі 1251,90 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, статтями 2, 6, 9, 72-76, 139, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Держпраці у Закарпатській області (88018, Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Минайська, буд.16, ) про визнання протиправними та скасування припису та постанови - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати постанову Управління Держпраці у Закарпатській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК407/1371/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-138 від 21 листопада 2019 року.

У задоволенні позову у частині решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Управління Держпраці у Закарпатській області () за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1251,90 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят одна гривня 90 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 3 статті 243 КАС України повний текст рішення складено та підписано 24.03.2020 року.

СуддяЮ.Ю.Дору