Справа № 420/5442/19
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5442/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенко А.В.,

за участю секретаря - Філімоненка А.О.,

сторін:

позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

представник позивача - Лагунов В.І.,

представник відповідача - Талишханова Ф.М,

перекладач - Хамдард Н.Х.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001) про визнання протиправним та скасування рішень №273-19 та №274-19 від 07.08.2019 року, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, в якому просить суд:

- Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.08.2019 року № 273-19, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 06.11.2019 року, судом об`єднано в одне провадження адміністративні справи №420/5442/19 за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №273-19 від 07.08.2019 року, зобов`язання вчинити певні дії та справу №420/5443/19 (суддя Вовченко О.А.) за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Виклад позиції позивача, заперечень відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що вважають оскаржувані рішення ДМС України необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки приймаючи рішення, належним чином не вивчили та не проаналізували інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Позивачі вказали, що прийняте рішення порушує їх права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема, право на отримання притулку в Україні, яке закріплене в ст.26 Конституції України.

09.10.2019 року та 15.10.2019 року, представником Відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому Відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову відповідач зазначає, що оскаржувані рішення винесені на підставі діючого законодавства, а тому є правомірними.

Заяви чи клопотання від сторін.

06.11.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження справу №420/5442/19 зі справою №420/5443/19.

20.01.2020 року від сторін надійшли клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 236 КАС України, для надання сторонам часу для примирення.

Інших заяв чи клопотань до суду не надходило.

Процесуальні дії вчинені судом.

Ухвалою суду від 06.11.2019 року, судом об`єднано в одне провадження адміністративні справи №420/5442/19 за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №273-19 від 07.08.2019 року, зобов`язання вчинити певні дії та справу №420/5443/19 за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 20.01.2020 року, судом зупинено провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 236 КАС України, для надання сторонам часу для примирення.

11.03.2020 року, протокольною ухвалою суду, поновлено провадження у справі.

Інші процесуальні судом не вчинялись.

В судовому засіданні позивачі та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, зазначених в адміністративному позові.

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Обставини справи.

У 2018 році Позивачі звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішеннями Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 07.08.2019 року № 273-19 та № 274-19 Позивачам було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09 вересня та 10 вересня 2019 року Позивачі отримали повідомлення видані Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 264 та № 265 від 15 серпня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішеннями ДМС України, Позивачі оскаржили їх у судовому порядку.

Джерела права й акти їх застосування.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно абз. 5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Ч. 1 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно ч. 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Висновки суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд погоджується з доводами Позивачів, які викладені у позові, виходячи з наступного.

Суд вважає за необхідне зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивачів, під час звернення за міжнародним захистом, ОСОБА_1 потрапив в Україну офіційно 28.12.2017 на підставі паспортного документу та запрошення від громадянина України ОСОБА_4 , а дружина, другий Позивач, ОСОБА_2 та неповнолітній син позивачів, ОСОБА_3 , в`їхали на територію України 23.02.2018, також на запрошення вказаного громадянина України.

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначає, що був членом політичної Партії національної довіри Ірану, представники якої зазнають переслідування з боку офіційної державної влади Ірану.

Відповідач зазначив суду, що в своєму адміністративному позові позивач вказав, що є членом політичної партії «Хезбе Меллі - народний фронт Ірана», а під час звернення за захистом до ДМС України повідомив, що є членом політичної партії «Етемад Меллі». Дані розбіжності дають всі підстави вважати твердження позивача неправдоподібними та суперечливими.

Проте, судом встановлено, що зазначені партії «Хезбе Меллі - народний фронт Ірана» та «Етемад Меллі» є однією політичною Партією національної довіри Ірану.

Зі слів позивача, він особисто приймав участь у мітингах та масових акціях в м. Кередж протягом 2015-2016 років, за вказану участь отримував офіційні попередження та зазнавав нетривалих арештів. В 2017 році державна влада Ірану почала заарештовувати лідерів зазначеної партії в різних регіонах країни, через що шукач захисту разом із родиною були вимушені переховуватись у родичів у період з вересня по грудень 2017 року, після чого виїхали з країни на підставі запрошення від громадянина України ОСОБА_4 .

Позивач, ОСОБА_1 , стверджує, що у разі добровільного повернення до Ірану він зазнає арешту та подальшого позбавлення волі з боку діючої влади країни своєї громадянської належності та провладної політичної організації « Хезболла », за власні політичні переконання та членство в політичній партії національної довіри Ірану.

При зверненні до ДМС України, позивач, ОСОБА_2 , вказала що основна причина виїзду з країни громадянської належності - це вирогідність її переслідування неофіційними групами, які підтримують діючу владу в Ірані, через участь її чоловіка у діяльності політичної партії «Етемад Меллі».

Аналізом матеріалів особових справ, ОСОБА_1 - № НОМЕР_1 та ОСОБА_2 - № НОМЕР_2 , судом встановлено, що факти, повідомлені заявниками стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності можуть бути визнаними підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також встановлено, що Позивачі надали ідентичну історію переслідування.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до матеріалів особових справ позивачі не видають себе за інших осіб, звернулись із заявами про захист в Україні вперше.

Також слід зазначити, що заявники не зобов`язані обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і мають доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до вимог ч.83 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН "Прохач, що виражає побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влади країни його походження знали про його переконання до того, як він покинув країну. Він міг приховувати свої політичні переконання і ніколи не страждати від якоїсь дискримінації або переслідувань. Однак простий факт відмови від захисту з боку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсний психологічний стан прохача і його побоювання стати жертвою переслідувань. За цих обставин перевірка наявності досить обґрунтованих побоювань буде будуватися на оцінці наслідків, з якими після повернення може зіткнутися прохач, який має певні політичні погляди".

Крім того, згідно приписів ч. 82 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН "Наявність переслідувань за "політичні переконання" передбачає, що прохач має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади. Однак можуть бути також ситуації, коли прохач не виказував своїх переконань, проте через твердості його переконань можна резонно припустити, що ці переконання рано чи пізно будуть виражені і, як результат, прохач вступить в конфлікт з владою. Якщо це можна реально припустити, то прохач може розглядатися як особа, що відчуває побоювання переслідувань за політичні переконання.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Викладене свідчить про те, що у випадку, що розглядається, відносно позивачів, відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачам на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі №420/6339/18.

Згідно з підпунктом "е" п. 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649 (надалі Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пункту 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Проте, суд вважає, що Відповідачем не було досліджено, який рівень небезпеки існує на даний час, не було перевірено інформацію, повідомлену Позивачами щодо ситуації у країні походження, яка є підставою обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за політичною ознакою.

Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що позивачі майже рік не звертались за міжнародним захистом на території України, чим порушили вимоги ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки вказана обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

Водночас, суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваних рішень діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Суд дійшов висновку, що рішення ДМС України, якими відповідач вважає, що обставини про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідають умовам п.1 та п. 13 ч. 1 Закону, - є передчасним, а рішення №273-19 та № 274-19 від 07.08.2019 року є неправомірними, тому підлягають скасуванню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Оскільки вирішення питання про прийняття рішення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є компетенцією органів міграційної служби (його дискреційними повноваженнями), суд вважає, що в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення - належить відмовити. При цьому, належить зобов`язати відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001) - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №273-19 від 07.08.2019 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № №274-19 від 07.08.2019 року.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 23.03.2020 року.

Суддя Бутенко А.В.

.