Справа № 520/223/20
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 березня 2020 р. № 520/223/20

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Зоркіна Ю.В.

при секретарі судового засідання Пройдак С.М,

у присутності

представника позивача Чорнобай О.Є.

представника відповідача Потапенко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фермерського господарства "ЮГ" (вул. Молодіжна, буд. 49, с. Вище Солоне, Борівський район, Харківська область, 63830, ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

встановив:

Позивач, звернувся до суду з зазначеним позовом та просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1 від 06.12.2019 про збільшення (донарахування) суми грошовою зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 3148442.00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 787110.50 грн., загалом на суму 3935552.50 грн.

Ухвалою суду від 11.01.2020 адміністративний позов залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків.

22.01.2020 року на виконання ухвали суду, позивачем подано квитанцію про сплату судового збору, у розмірі, визначеному діючим законодавством за розгляд вказаної категорії справ та у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі пославшись на те, що не погоджується з висновками, викладеними в акті перевірки та вважає неправомірним донарахування позивачу ПДВ. Позивач зазначив, що бухгалтерський та податковий облік підприємства здійснювався без порушень цивільного, господарського законодавства України, вимог Податкового кодексу України. Укладені позивачем угоди, є дійсними, спрямовані на реальне встановлення між сторонами цивільних прав та обов`язків, за якими відбулося фактичне отримання поставленого товару, проведені розрахунки. Отримані первинні документи оформлені відповідно до вимог законодавства, є підставою для відображення здійснених операцій у бухгалтерському та податковому обліку; певні недоліки в оформленні первинних бухгалтерських документів не є беззаперечним доказом відсутності реальності господарських операцій.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення позиція, яких повністю збігається з викладеною в судовому засіданні, де вказав, що при проведенні перевірки позивача встановлено неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій та ведення господарської діяльності контрагентами позивача у порядку, передбаченому приписами діючого законодавства України у перевіряємому періоді, а отже позивачем неправомірно сформовані показники податкової звітності, внаслідок чого йому донараховані грошові зобов`язання та визначені штрафні санкції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Позивач, пройшовши визначену діючим законодавством процедуру державної реєстрації, набув статусу суб`єкта господарювання юридичної особи, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культурі насіння олійних культур (а.с.28, т.1)

У період з 31.10.2019 по 13.11.2019 фахівцями відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за

За результатами перевірки складено акт від 20.11.2019 № 818/20-40-05-11-10/31936159, яким зафіксовано, в тому числі порушення вимог п.44.1 ст.44, п.198.1-198.3 ст.198 ПК України, внаслідок чого підприємством завищено податковий кредит та зменшено показник з податку на додану вартість у сумі 3148442.00 грн.

Порушення, встановлені актом перевірки, стали підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 06.12.2019 № 1 (а.с.214, т.1), яким підприємству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 3935552.50 грн., в тому числі сума грошового зобов`язання з ПДВ 3148442.00 грн., штрафні санкції 787110.50 грн.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України суд зазначає наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України, об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу;.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті ПК України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Так, положеннями п.44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 ПК України.

Так за правилами п.198.1-198.3 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до положень абз.1 п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, суми податку на додану вартість для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

За правилами частини першої ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення; господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, коли вона спричиняє реальні зміни майнового стану платника податку. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Долученими до матеріалів справи документами підтверджено, що між позивачем та ТОВ "Продтайм" укладено договір поставки нафтопродуктів № 5/10 від 05.10.2017, відповідно до якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю нафтопродукти, а покупець прийняти та сплатити їх вартість на умовах Договору; ТОВ "Синергія" договір поставки добрив № 09/10 від 09.10.2017, відповідно до якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю ТМЦ, а покупець прийняти та сплатити їх вартість на умовах, визначених у Договорі.

Потреба в укладенні згаданих правочинів обумовлена необхідністю здійснення господарської діяльності позивача.

На підтвердження доводу про реальність господарських операцій, що проведені в межах вказаних правочинів позивачем надані до матеріалів справи податкові накладні (а.с.155-213, т.1) , які зареєстровані в ЄРПН та відповідають приписам наказу МФІ України від 31.12.2015 № 1307, а отже у суду відсутні підстави вважати зазначені податкові документи недійсними.

Із наявних у матеріалах справи платіжних доручень № 608 від 06.10.2017, від 30.01.2018 № 59, від 18.07.2018 № 456, від 31.07.2018 № 581, від 10.08.2018 № 660, від 16.08.2018 № 673 - встановлено факт виконання позивачем зобов`язань за спірним правочином шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, що означає втрату позивачем права власності на ці кошти.

За правилами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов`язань такого платника. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявність у сторін правочину спільного інтересу щодо їх отримання (що могло б мати місце в разі пов`язаності цих осіб), податковим органом не доведено, як і не встановлено судом в порядку, визначеному ст.9 КАС України.

На підставі долучених до матеріалів справи документів (а.с.35-75, 78-149 т.1) судом встановлено, що товар, придбаний за вказаними договорами, отриманий підприємством згідно видаткових накладних, копії яких містяться у матеріалах справи, вказані ТМЦ взяті на облік, що підтверджується даними Журналу обліку надходження ПММ та в подальшому використані у власній господарській діяльності, що підтверджується даними Журналів обліку надходження ПММ, формою сільськогосподарського обліку №67-6 "обліковий лист тракториста-машиниста", затвердженого наказом Міністерства сільського господарства СРСР від 13.12.77 № 269-2, актами використання добрив за відповідні періоди, затверджених наказом Мінагрополітики від 21.12.07 № 929.

Перевезення товару, тобто реальність господарської операції за ознакою наявності фізичного переміщення здійснено вказаними контрагентами позивача, що підтверджується товарно-транспортними накладними та товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти), копії яких містяться у матеріалах справи.

В судовому засіданні як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог представник відповідача послався на податкові узагальнення, інформації, отримані від податкових органів на обліку в яких перебувають контрагенти позивача, а також ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів, що містять охоронювану законом таємницю по кримінальним провадженням №0000013 від 05.02.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205 1 КК України, за фактом внесення завідомо неправдивих відомостей в документи, які було подано для проведення державної реєстрації ТОВ "Продтайм", що перебуває в провадженні слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Тернопільській області; №0000033 за фактом незаконної передачі земельних ділянок в користування комерційним підприємствам, що перебуває в провадженні військової прокуратури Харківського гарнізону, по яким нібито встановлено фіктивність створення ТОВ "Продтайм" та здійснення ним безтоварних операцій; пояснення гр.. ОСОБА_1 , наданих старшому оперуповноваженому з ОВС ВВКПМС ОУ ГУ ДФС у Харківській області, про те, що він ніякого відношення до діяльності ТОВ "Продтайм" не має; ухвали Богучанського районного суду м. Житомира від 15.10.2019 року про тимчасовий доступ по кримінальному провадженню №0000029 від 27.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2051 КК України, за фактом внесення завідомо неправдивих відомостей в документи, які було подано для проведення державної реєстрації ТОВ "Синергія", що перебуває в провадженні управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Житомирської області; а від 24.04.2019 року про призначення почеркознавчої експертизи по кримінальному провадженню № 0000045 від 02.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 205 КК України; узагальнену податкову інформацію від Житомирського управління ГУ ДФС у Житомирській області від 14.11.2018 року щодо ТОВ "Синергія", оперативну довідку від 09.10.2018 року №1698/7/06-30-21-05 про не встановлення підприємства за податковою адресою, на внесення в АІС "СФП" інформації про суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності (облікова картка №52/33592396/06 від 04.10.2018), та направлення матеріалів до СУ ФР ГУ ДФС у Житомирській області для прийняття рішення в відповідно до ст. 214 КК України та пояснення секретаря Новояричівської сільської ради ОСОБА_2 та гр.. ОСОБА_3 , отриманих під час опрацювання інформації щодо ТОВ "Синергія" управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Житомирській області.

З цього приводу суд зазначає, що за приписами ст.83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: 83.1.1. документи, визначені цим Кодексом; 83.1.2. податкова інформація; 83.1.3. експертні висновки; 83.1.4. судові рішення; 83.1.6. податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Відповідно до ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, в контексті ст.83 ПК України за відсутності вироку суду, що набрав законної сили, відомості набуті під час досудових кримінальних проваджень, мають доказове значення виключно в рамках цих проваджень та не є належними доказами відсутності реального характеру господарських відносин між позивачем та контрагентами.

Суд також зауважує, що мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції статті 228 Цивільного кодексу України тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

ГУ ДПС у Харківській області не вказує в акті перевірки про наявність вироків судів за фактом вчинення фіктивного підприємництва, що має безпосереднє значення для надання висновку про реальність або нереальність вчинення господарської діяльності контрагентом.

Верховний Суд в постанові від 21.03.2018 у праві №822/1815/17 вказав, що матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не є доказом, а лише відомостями про джерело тих обставин, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом.

Отже, що сам факт наявності порушеного кримінального провадження, отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним доказом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами, внаслідок чого необхідно перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій з урахуванням обставин, встановлених в рамках відповідного кримінального провадження.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 14.03.2019 у справі №818/19/16.

Наявність певної податкової інформації, на яку посилається податковий орган, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари (роботи, послуги) не отримувались платником податків від його контрагента.

Суд зазначає, що контролюючий орган не проводив документальні перевірки контрагентів-постачальників позивача, отже, висновки контролюючого органу про нереальність операцій не підтверджені посиланнями на будь-які первинні документи.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду по справі К/9901/2558/18 від 16.01.2018, від 06.11.2018 року у постанові 822/551/18, від 12.12.2019 року по справі № 814/1439/17, де вказано, що акти про результати проведення податкових перевірок контрагентів позивача не доводять обставин, з якими відповідач пов`язує висновки акту перевірки позивача та прийняті на підставі нього спірні податкові повідомлення-рішення. Твердження податкового органу про відсутність у контрагентів позивача необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, відсутність за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод поставки з позивачем. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі реальності господарської операції, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Щодо посилань контролюючого органу на недоліки в оформленні ТТН, суд зазначає, що за змістом ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

У розділі 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (тут і надалі - Правила перевезень у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

У силу п. 11.1 розділу 11 Правил перевезень, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

На підставі викладеного, ВС у постанові від 18.12.2018 у справі №826/13058/15 зазначено, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції в цілому.

Відтак, з урахуванням того, що переважна більшість спірних операцій стосувалась поставки товару, а не надання транспортних послуг, самі по собі товарно-транспорті накладі не є беззаперечним доказом товарності спірних операцій.

При цьому, з наявних у матеріалах справи копій товарно-транспортних накладних , в тому числі щодо перевезення ПММ, оформлених у відповідності до вимог Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496, вбачається за можливе ідентифікувати дату і місце їх складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу.

Щодо ненадання довіреностей, як підстави відмови у задоволенні позовних вимог, суд зазначає, що голова фермерського господарства "Юг" згідно положень п.10.3 Статуту діє від імені господарства без довіреності.

Для одержувача ТМЦ довіреність є документом, який фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про повноваження конкретної фізичної особи одержати певний перелік та кількість цінностей. Для одержання цінностей особисто директором або іншою особою, яка має повноваження діяти від імені підприємства без довіреності така довіреність не потрібна.

Крім того, довіреності не є документами суворого обліку і жодним нормативним документом не передбачений обов`язок суб`єкта господарської діяльності вести облік видачі довіреностей. Головне, що такі довіреності виписуються для отримання ТМЦ на осіб, яким довіряється їх тримання. Вести чи не вести облік видачі довіреностей суб`єкт господарської діяльності вирішує на власний розсуд.

До 01.01.2015 р. відпуск покупцям або передання безоплатно ТМЦ, нематеріальних активів, грошових документів і цінних паперів супроводжувався наданням постачальнику довіреності типової форми № М-2. Порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей визначався Інструкцією №99, дія якої поширювалася на підприємства, їхні відділення, філії, інші відокремлені підрозділи та представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності. Однак, з 01.01.2015 Інструкція №99 втратила чинність, і з цієї дати в питаннях представництва та використання довіреностей потрібно застосовувати загальні норми Цивільного кодексу України. Порядок обігу довіреностей на отримання ТМЦ став вільним.

Довіреність за своєю суттю не є первинним документом, оскільки згідно Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Довіреність надає лише повноваження здійснити господарську операцію. Цей документ посвідчує виключно повноваження довіреної особи: одержати від імені підприємства належні цінності. Причому в довіреності наводяться тільки кількісні показники цінностей, що одержуються. Тобто сам по собі факт видачі довіреності будь-яких податкових наслідків не спричинює.

Відомості про господарську операцію та її здійснення підтверджуються договорами, видатковими накладними, податковими накладними, рахунками, документами на оплату в окремих випадках іншими документами. І саме ці документи вважаються первинними і до того ж не ж придатними для податкового обліку, але не довіреностями.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність довіреностей як на підставу неприйняття господарських операцій з придбання ТМЦ для формування податкового кредиту з ПДВ, є необґрунтованими.

Суд також зазначає, що сертифікати якості - документи, які підтверджують якість товарів, за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів, оскільки вони не містить відомостей про господарську операцію та не фіксують факт їх здійснення, а містять інформацію про товар та його якість, підтверджують відповідність продукції встановленим вимогам та можливість її подальшого використання чи реалізації.

Відтак відсутність вказаного документа не може свідчити про безтоварність господарської операції, оскільки, вони не є первинними документами, на підставі яких формуються дані податкового обліку, з них не вбачається зміст господарської операції, а їх відсутність не є безумовною підставою визнання господарських операцій вчинених між позивачем та контрагентами нереальними.

Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду викладеній в постанові від 11.09.2018 у справі №804/4787/16.

Щодо посилань податкового органу на недоліки в оформленні первинних бухгалтерських документів, в тому числі: не зазначення код ЄДРПОУ або РНОКПП автопідприємства, що не дає змогу їх ідентифікувати; відсутність моделі та типу автомобілів та причепів/напівпричепів, якими здійснювались перевезення; відсутність адреси навантаження та розвантаження до перевірки видаткові накладні не містять даних щодо місця складання; відсутність у специфікації даних щодо адреси місця поставки, як те передбачено умовами договору тощо.

За змістом ч.1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які у розумінні абзацу одинадцятого статті 1 цього Закону є документами, які містять відомості про господарську операцію та відповідно до частини другої статті 9 цього ж Закону повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської діяльності і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, відповідно до абз. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Зазначення місця поставки фактично є договірною умовою, не зазначення місця поставки в Специфікації не впливає на формування ні податкових зобов`язань, ні податкового кредиту, оскільки діюче законодавство не ставить в залежність формування податкових зобов`язань та податкового кредиту від зазначення або не зазначення конкретної адреси поставки у договорі чи специфікації, чи в іншому супровідному документі.

Умовами договору поставки №5/10 від 05.10.2017 укладеного з ТОВ "Продтайм" визначено, що постачальник передає покупцю товар на умовах Інкотермс 2010, і визначено два можливих базису постачання: EXW - нафтобаза постачальника, та СРТ - термінал покупця. Суд також зазначає, що ТТН виписувалися перевізниками, тоді як позивач не був замовником на перевезення.

У видаткових накладних зазначені реквізити постачальника, що дає можливість ідентифікувати вказану юридичну особу.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце окремі недоліки в оформленні первинних документів, складених за результатом господарських операцій позивача з контрагентом, що з урахуванням положень ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції.

Також, суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини, розглянувши справу "Інтерсплав проти України", вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом аналізу зібраних у справі доказів.

Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а відповідач належними доказами не довів факту вчинення податкового правопорушення в частині не забезпечення зберігання первинних документів, суд вбачає наявність підстав для скасування означеного вище податкового повідомлення-рішення.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 т.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 21020.00 грн, який підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань..

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242-246, 295 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1 від 06.12.2019 про збільшення (донарахування) суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 3148442.00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 787110.50 грн., загалом на суму 3935552.50 грн.

Стягнути на користь ФГ "ЮГ" за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області судовий збір у розмірі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять) грн.00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У повному обсязі рішення виготовлено 23.03.2020

Суддя Зоркіна Ю.В.

Суддя Зоркіна Ю.В.