Справа № 400/2523/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 р.м. ОдесаСправа № 400/2523/19

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Миколаїв;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

11.11.2019 року;

Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Танасогло Т.М.

За участю: секретаря - Іщенка В.О.

представника позивача - Брюханова Д.Б. (договір від 26.07.2019 року)

представника позивача - Бондарець О.В. (довіреність від 11.03.2020 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області від 01.08.2019 року №6 про збільшення грошового зобов`язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 27 501,75 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 6 875,44 грн., №6 про застосування штрафу у сумі 13 750,88 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що висновки контролюючого органу про заниження позивачем податку на додану вартість та не реєстрацію податкової накладної не відповідають дійсності, складені за результатом перевірки, проведеної поверхово та без урахування наданих під час її проведення первинних і бухгалтерських документів. Подані до перевірки матеріали давали контролюючому органу можливість встановити правомірність дій платника податку під час провадження господарської діяльності та дослідити достовірність даних бухгалтерського та податкового обліку. Зазначені обставини свідчать про те, що збільшення грошових зобов`язань та застосування санкцій відбулось необґрунтовано, не у відповідності до правил податкового законодавства, що свідчить про наявність безумовних підстав для скасування рішень відповідача.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 01.08.2019 року №6, №6.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що під час здійснення контролюючих заходів відповідачем запитувались у платника податку матеріали, ведення яких не є обов`язковим для позивача. Натомість, надані позивачем під час перевірки матеріали відповідач безпідставно не прийняв до уваги, належним чином їх не дослідив.

Водночас, судом першої інстанції вказано на те, що зобов`язання по податку на додану вартість позивачем сформовано за фактом реалізації товару, у тому числі за цією подією складено, підписано та зареєстровано в Реєстрі податкові накладні.

Вказані обставини стали підставою для висновку суду про правомірність дій позивача та необґрунтованість рішень суб`єкта владних повноважень, а відтак - про задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано ту обставину, що під час перевірки контролюючим органом встановлено дані про залишок не використаного позивачем на кінець звітного періоду товару. Зазначені обставини безумовно свідчать про наявність у платника податку обов`язку нарахувати податкові зобов`язання по податку на додану вартість, скласти та зареєструвати податкову накладну. З огляду на те, що ці висновки контролюючого органу позивачем під час перевірки спростовано не було, у відповідача були всі правові підстави для визначення грошового зобов`язання та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно вказаних податкових повідомлень-рішень.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на правильність висновків суду першої інстанції, необґрунтованість вимог апелянта та відсутність обставин для їх задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 10.06.2019 року по 02.07.2019 року ГУ ДФС у Миколаївській області проведено документальну планову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за результатом якої складено акт від 09.07.2019 року №973/14-29-13-06/ НОМЕР_1 .

Зазначеною перевіркою, зокрема, встановлено порушення ОСОБА_1 п.п. "а" п. 198.1, п. 198.3, п.п. "г" п. 198.5 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість, що підлягає перерахування до бюджету за грудень 2018 року, у сумі 27 501,51 грн.; п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого не складено та не зареєстровано податкову накладну на загальну суму ПДВ 27 501,75 грн. за грудень 2018 року.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки, позивачем подано заперечення на акт, проте вони були залишені без задоволення, а на підставі виявлених порушень відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 01.08.2019 року №6, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 27 501,75 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 6 875,44 грн., №6, яким до позивача застосовано штраф у сумі 13 750,88 грн.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для висновків про заниження позивачем грошового зобов`язання по податку на додану вартість та не дотримання платником правил щодо реєстрації податкових накладних стало встановлення контролюючим органом під час перевірки залишку товару на суму 137 508,73 грн., який не використаний платником у межах господарської діяльності, і в порушення податкового законодавства на вказану суму не визначено грошове зобов`язання та не зареєстровано податкову накладну.

Не погоджуючись із висновками відповідача, посилаючись на їх необґрунтованість і безпідставність, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про скасування рішень суб`єкта владних повноважень.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно із п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

За правилами п. 198.3 вказаної статті Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.п. "г" п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Згідно із п.п. 200.1, 200.2 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.

За правилами п.п. 201.1, 201.2 ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Наведені норми податкового законодавства дають підстави для висновку, що обов`язок визначити податок на додану вартість виникає у зв`язку із здійсненням господарських операцій. Ці операції мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які є підставою для формування податкового обліку платника.

Під час розгляду справи судом першої інстанції вірно враховано, що висновок контролюючого органу про наявність підстав для донарахування позивачу грошового зобов`язання по податку на додану вартість за спірний період ґрунтується на виявленні під час перевірки не використаного позивачем на кінець 2018 року товару в межах господарської діяльності на суму 137 508,73 грн.

Контролюючим органом зазначається, що відповідно до звітів про переміщення товару на складі за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року протягом 2018 року видано зі складу позивача товару без націнки та ПДВ на загальну суму 647 698,73 грн. та згідно Додатку Ф2 до декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік (гр.-4) - вартість придбаних ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві продукції складає 510 190 грн.

Розбіжність між задекларованими об`ємами реалізованої продукції та звітами про переміщення товару на складі за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року склала 137 508, 73 грн.

При цьому, дані відображені у податкових накладних, які подані позивачем під час перевірки контролюючим органом не перевірялись. У тому числі, за спірний період позивачем здійснювалась реалізація товару, на підтвердження чого контролюючому органу надано відповідні фіскальні чеки. Будь-яких відомостей про невідповідність даних розрахункових документів даним звітності платника в акті перевірки не зазначається.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час перевірки відповідачем надано перевагу тому факту, що позивачем на його вимогу не надав оборотно-сальдові відомості по рахунку 281 "Рух товарно-матеріальних цінностей на складі" в розгорнутому вигляді по найменуванню товару помісячно.

Натомість, апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Разом з цим, відповідно до п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений ст. 177 Кодексу.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 Кодексу об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.10 ст. 177 Кодексу фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат.

Форма та Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат затверджені наказом Міндоходів від 16.09.2013 року №481.

Порядком ведення Книги обліку доходів і витрат не передбачено ведення залишку товарних запасів фізичними особами - підприємцями на загальній системі оподаткування.

Поняття «запаси» визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку «Запаси», яке затверджено наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 року №246.

При цьому, п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством, а тому дія вказаного Закону не поширюється на суб`єктів господарювання - фізичних осіб-підприємців.

Враховуючи викладене, оскільки наведеними правовими нормами не передбачений обов`язок фізичних осіб-підприємців на загальній системі оподаткування щодо ведення обліку товарних запасів, висновки контролюючого органу про не підтвердження позивачем даних податкової звітності у зв`язку із не наданням вказаних документів бухгалтерського обліку не можуть вважатись такими, що ґрунтуються на законі.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що відповідно до п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України у разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Право вимоги контролюючого органу під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки передбачене п. 20.1.9 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України.

Судом першої інстанції вірно враховано, що в акті перевірки не міститься посилань на конкретний товар, який не був використаний позивачем за час провадження своєї господарської діяльності.

На підтвердження правомірності своїх висновків, а саме наявності у позивача обов`язку нарахувати податкове зобов`язання по податку на додану вартість згідно із п.п. "г" п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, відповідачем не перевірено у встановленому вказаної норми статті податкового законодавства порядку залишки товарно-матеріальних цінностей на складі платника, відповідну інвентаризацію товару не проведено.

Враховуючи викладене, оскільки висновки контролюючого органу про порушення позивачем правил оподаткування податком на додану вартість не ґрунтуються на результаті дослідження первинних і розрахункових документів та відповідності їх даних даним податкового обліку, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оспорювані за цим позовом податкові повідомлення-рішення не можуть відповідати критерію обґрунтованості і правомірності, що є безумовною підставою для їх скасування.

З огляду на наведене, оскільки висновки суду про наявність підстав для задоволення позову відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 18.03.2020 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

Т.М. Танасогло