Справа № 140/3184/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 рокуСправа № 140/3184/19 пров. № А/857/1615/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року (суддя Смокович В.І., м.Луцьк, повний текст складено 26 грудня 2019 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» (далі ТОВ) звернулося до суду із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі Головне управління) в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.07.2019 № далі ППР).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує, що під час документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ не надано ряд документів, які б підтверджували походження придбаного ним у контрагента товару (макухи соняшникової), а саме: договорів купівлі-продажу (постачання) чи переробки товару від виробника; видаткові накладні на придбання та/або акти приймання передачі товару; специфікації акти надання послуг по переробці сировини; лист від виробника, що дана продукція є продукцією його власного виробництва. Згідно із даними Єдиного реєстру податкових накладних (далі ЄРПН, Реєстр відповідно) податкові накладні на переробку макухи соняшникової, її реалізацію покупцем Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАРПРО УКРАЇНА» (далі ТОВ-1) та його контрагентом-постачальником Приватним підприємством «Люкс-Ойл» (далі ПП) відсутні. Установлено відсутність трудових ресурсів та виробничих потужностей у ТОВ-1; в інформаційній системі відеофіксації номерних знаків «ВІДЕОКОНТРОЛЬ-Рубіж» не зафіксовано рух автомобілів, якими здійснювалось перевезення товару. Проведеним аналізом встановлено, що ТОВ-1 та його контрагенти постачальники не є виробниками чи імпортерами реалізованих товарів, а відсутність реального (законного) джерела походженні ідентифікованого товару (відсутність дійсного формування цього активу), унеможливлює його рух за ланцюгами всіх платників податків, які брали участь у здійсненні взаємопов`язаний нереальних господарських операцій, зокрема до ТОВ. Враховуючи те, що перевіркою згідно із наданими первинними документами на поставку макухи соняшникової, не встановлено реальність здійснення господарської операції та рух товарно-матеріальних цінностей, а також встановлено невідповідність первинних документі вимогам чинного законодавства, у позивача відсутні правові підстави для формування податкового кредиту за наслідками відносин з контрагентом ТОВ-1.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ним не встановлено, що відомості, які містяться в поданих позивачем для перевірки та під час судового розгляду справи документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, чи ґрунтуються на інших документах, недійсність даних яких установлена судом, а тому зазначені документи є підставою для бухгалтерського обліку. Факт придбання, поставки товарів, повної оплати, та подальшого використання в господарській діяльності підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами бухгалтерського обліку та не спростовано відповідачем. Таким чином, господарські операції з придбання товару, проведені між ТОВ та ТОВ-1 у березні 2019 року, не мають ознак нереальності, оскільки за результатом домовленості між контрагентами, оформленої відповідним договором, товар було поставлено, оплачено, використано в господарській діяльності позивачем, що підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального та процесуального права з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ТОВ 30.01.1997 зареєстровано Виконавчим комітетом Луцької міської ради, з 03.11.1998 та станом на час виникнення спірних відносин перебуває на податковому обліку у контролюючому органі. Основним та фактичним видом його діяльності є: Код КВЕД: 10.91. виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах; 10.41. виробництво олії та тваринних жирів тощо (а.с.12, 84).

На підставі акта від 27.06.2019 №13614/03-20-12-02/21750952 (далі Акт) документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ з питань формування від`ємного значення з податку на додану вартість (далі ПДВ) та декларування суми бюджетного відшкодування ПДВ заявленої на рахунок платника у банку за березень 2019 року Головним управлінням було встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, абзацу «б» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (далі ПК) завищення суми податкового кредиту за березень 2019 року на 322363 грн та відповідно суму від`ємного значення на 322363 грн, у результаті чого платником завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) кредиту за березень 2019 року у розмірі 322363 грн (11-24).

25.07.2019 відповідачем прийнято ППР, яким визначено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у сумі 322363 грн (а.с.10).

Не погодившись із вказаним ППР позивач оскаржив таке в адміністративному порядку.

За наслідками розгляду такої скарги Державною податковою службою України (далі ДПС) прийнято рішення від 10.10.2019 №4997/6/99-00-08-05-01, яким зазначене ППР залишено без змін, а скаргу ТОВ без задоволення (а.с.31-38).

Вважаючи ППР протиправним та таким, що підлягає скасуванню позивач звернувся до суду із цим позовом.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статті 92 Основного Закону виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

У відповідності до пункту 44.1 статті 44 ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За змістом підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Як визначено у пункті 198.2 цієї статті датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК).

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету (підпункт «б» пункту 200.4 статті 200 ПК).

Статтею 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №996-XIV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону №996-XIV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського обліку. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право, зокрема, на формування податкового кредиту.

Так, у разі, якщо дії платника податків свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції, не викликають сумніву у їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема, податкових накладних.

Таким чином, право платника на формування податкового кредиту залежить від дотримання ним наступних вимог, а саме - реальне придбання товарів, робіт (послуг) з господарською метою та наявність податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог пункту 201.1 статті 201 ПК. При цьому наведені вимоги законодавства передбачають не лише наявність усіх обов`язкових реквізитів, але й достовірність відомостей, що містяться у них.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту (податкових зобов`язань).

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 жовтня 2015 року №21-1555а15 та від 22 вересня 2015 року №21-1526а15 та узгоджуються з правовим висновком у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі №814/328/15.

З матеріалів справи видно, що ТОВ у межах своєї господарської діяльності (покупець) 17.01.2019 уклало договір поставки №ВП-104 (далі Договір) із ТОВ-1 (продавець). Відповідно до умов вказаного Договору постачальник зобов`язався поставити покупцю товар, а покупець прийняти та оплатити його вартість. Сторони домовились, що поставка товару здійснюватиметься окремими партіями на підставі специфікацій. Якість товару повинна відповідати стандартам та технічним умовам (а.с.39-40).

На виконання умов Договору позивач у березні 2019 року придбав у ТОВ-1 товар (макуху соняшникову) у кількості 287,44 тон, загальною вартістю 1 934 177 грн (у тому числі ПДВ 322 363 грн).

Вказані обставини ТОВ підтвердило специфікаціями №№4, 5, 6 видатковими накладними (а.с.41-52).

За вказаними господарськими операціями позивачем склало та зареєструвало у ЄРПН податкові накладні від 01.03.2019 №3, 05.03.2019 №4, 09.03.2019 №5, 12.03.2019 №7, 16.03.2019 №9, 19.03.2019 №10, 21.03.2019 №11, 26.03.2019 №12. Наведені обставини підтверджуться копіями цих податкових накладних та квитанцій про реєстрацію податкових накладних (а.с.52-59).

На підтвердження доставки придбаного товару позивач надав товарно-транспортні накладні за перевірений період із яких випливає, що послуги із перевезення товару надавались приватними підприємцями Мирук, Мисько, Красовським, Товариством з обмеженою відповідальністю «Волтранс» (далі ТОВ-2); вантажовідправником визначено ТОВ-1 (Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Симбірцева, 73), пункт навантаження Миколаївська область, село Софіївка, вулиця Перемоги, 7, вантажоодержувач - ТОВ (Волинська область, місто Луцьк, вулиця Єршова, 11), пункт розвантаження Волинська область, смт Турійськ (а.с.60-66).

Факт оплати придбаного товару позивач підтвердив платіжними дорученнями за березень 2019 року (а.с.67-83).

Крім того, на підтвердження використання придбаного товару у своїй господарській діяльності ТОВ надало суду копії звітів з виробництва цеху по виробництву комбікормів ТКЗ, накладних на передачу готової продукції за перевірений період (а.с.117-154).

Також, у додаткових пояснення позивач зазначив, що перевірка якісних показників товару, який придбавається товариством, здійснюється власною виробничо-технічною лабораторією. На підтвердження вказаних обставин позивач надав копії витягів із журналу реєстрації якості сировини, що надходить автотранспортом на виробництво, із журналу реєстрації показників якості зерна (сировини), що надходить автотранспортомна виробництво; свідоцтва про відповідність виробничо-технологічної лабораторії (а.с.170-179).

Вказані первинні документи були повно, всебічно та належним чином проаналізовані судом першої інстанції та їм надана відповідна оцінка у взаємозв`язку із зазначеним основним видом діяльності позивача.

Такі були об`єктивно розцінені цим судом як належне документальне підтвердження реального характеру спірних операцій між позивачем та його контрагентом.

Таким чином, господарські операції з придбання товару, проведені між ТОВ та ТОВ-1 у березні 2019 року, не мають ознак нереальності, оскільки за результатом домовленості між контрагентами, оформленої відповідним Договором, товар було поставлено, оплачено, використано в господарській діяльності позивачем, що підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Відповідачем-апелянтом не надано доказів, які б свідчили про відсутність волевиявлення за істотними умовами договору однією із сторін; спори між сторонами щодо недійсності договору відсутні. Контролюючим органом також не доведено, що господарські зобов`язання між позивачем та вказаним контрагентом вчинені з метою, заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

На момент фактичного виконання господарських операцій контрагент позивача як юридична особа була внесена в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, була зареєстрована платником ПДВ. В ході судового розгляду факту узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями встановлено не було (а.с.181-213).

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі № 3991/03 «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Європейський суд з прав людини в пункті 38 рішення від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» зазначив, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

При цьому слід наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.

У даній справі відповідач не надав доказів, які б беззаперечно спростовували зафіксовані в первинних документах господарські операції; фактично його висновки ґрунтуються на припущеннях, а не на фактах, встановлених допустимими доказами.

Також судом першої інстанції вірно вказано на те, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі №826/6280/13-а, 27 березня 2018 року №816/809/17.

Безпідставними є також посилання скаржника на інформацію із системи відеофіксації номерних знаків «Відеоконтроль-Рубіж», отриману 26.06.2019 від Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Волинській області. Відповідно до вказаного листа, за перевірений період відсутня інформація про рух територією України транспортних засобів, якими здійснювались перевезення придбаного позивачем товару (а.с.104-106).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.12.2011 №975 «Про введення в експлуатацію системи відео фіксації номерних знаків транспортних засобів «ВІДЕОКОНТРОЛЬ-Рубіж» уведено в експлуатацію вказану систему та затверджено «Методичні рекомендації щодо роботи з автоматизованою інформаційно-пошуковою системою відеофіксації транспортних засобів з розпізнаванням номерних знаків та перевіркою їх за розшуковими реєстрами «ВІДЕОКОНТРОЛЬ-Рубіж»».

Ці Методичні рекомендації визначали порядок застосування комплексів як складових частин автоматизованої інформаційно-пошукової системи відеофіксації транспортних засобів з розпізнаванням номерних знаків та перевіркою їх за розшуковими реєстрами «ВІДЕОКОНТРОЛЬ-Рубіж», дії працівника ДАІ в разі виявлення транспортних засобів, що перебувають у розшуку (пункт 1.1 Рекомендацій).

Таким чином, інформаційно-пошукова система відеофіксації транспортних засобів з розпізнаванням номерних знаків та перевіркою їх за розшуковими реєстрами «ВІДЕОКОНТРОЛЬ-Рубіж» використовується органами внутрішніх справ та органів державної виконавчої служби у разі виявлення інформації щодо транспортних засобів, які перебувають у розшуку та не призначена для використання органами фіскальної служби для підтвердження або спростування фактів надання послуг з перевезення в межах діяльності суб`єктів господарювання.

Отже, відсутність або наявність факту фіксації номерного знака транспортного засобу вказаною системою не свідчить про будь-які обставини щодо ведення господарської діяльності суб`єктами господарювання, зокрема і про реальний характер договірних відносин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції за якими зважаючи на встановлені у цій справі обставини оскаржуване ППР є безпідставним, оскільки відповідач не дотримався необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача як платника податків і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому воно підлягає скасуванню як протиправне.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 18 березня 2020 року.