Справа № 822/28/17
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2020-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

20 березня 2020 року
Київ
справа №822/28/17
адміністративне провадження №К/9901/1885/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1
на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року (колегія суддів: головуючий: Кузьменко Л.В., судді: Франовський К.С., Совгира Д.І.)
у справі за позовом Красилівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення податкового боргу,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст вимог
Красилівська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Хмельницькій області звернулось до суду з позовом, в якому просила стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму податкового боргу в розмірі 116 399,83 грн.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року, позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.
1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 суд виходив з того, що станом на 2 грудня 2019 року з урахуванням перебігу поштової кореспонденції, вимоги ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом не виконані.
1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї
13 січня 2020 року ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду направив касаційну скаргу на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року, у якій скаржник просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначив, що про пред`явлений до нього позов та розгляд справи № 822/28/17 не був обізнаний, оскільки жодних судових документів не отримав, повний текст постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року на момент звернення з апеляційною скарго на його адресу не надходив. Також зазначив, що вся кореспонденція, яка направлялась на адресу вказана позивачем у позовній заяві була повернута на адресу суду з поміткою «за зазначеною адресою не проживає»
При цьому скаржник зазначає, суд поверхнево та не в повній мірі з`ясував доводи апеляційної скарги та заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, поверхнево та не в повній мірі, що зумовило прийнятті необґрунтованого рішення.
Відзиву на касаційну скаргу позивачем не надано.
2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ
Красилівська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Хмельницькій області звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму податкового боргу в розмірі 116 399,83 грн.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року, позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2019 року визнано неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року та залишено апеляційну скаргу без руху. Скаржнику запропоновано у десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали надати суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або вказати інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.
На виконання вимог ухвали відповідачем надіслано на адресу суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Заява обґрунтована тим, що відповідач у період з 22 квітня 2015 року по 15 червня 2019 року був відсутній за зареєстрованим місцем проживання у зв`язку із проходженням військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та не був належним чином повідомлений про розгляд справи №822/28/17. Також в заяві зазначено, що протягом розгляду справи №822/28/17 у суді першої інстанції ОСОБА_1 за місцем реєстрації з військової частини НОМЕР_1 не відряджався, що підтверджується довідкою від 20 квітня 2018 року №132 виданою військовою частиною НОМЕР_1 .
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року наведені причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року визнано неповажним та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд виходив з того, що відповідачем не надано доказів стосовно строку дії контракту, протягом якого відповідач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (та, відповідно, був відсутній за зареєстрованим місцем проживання), зокрема періодів його припинення та/або поновлення, а також доказів перебування відповідача у відпустках, тощо. Натомість, додана до заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження копія контракту про проходження військової служби відповідачем (без номеру та дати його укладення), довідка від 18 листопада 2019 року №1431 видана Деражнянським районним військовим комісаріатом Хмельницької області, а також наявна в матеріалах справи копія довідки від 20 квітня 2018 року №132 видана військовою частиною НОМЕР_1 такої інформації не містить. Тому, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості встановити чи дійсно протягом усього періоду часу (більш ніж два роки) з моменту виготовлення та оприлюднення постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року відповідач постійно був відсутній за місцем свого проживання та, відповідно, не міг дізнатися про існування оскаржуваної постанови суду першої інстанції, а отже був позбавлений можливості звернутися з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції у передбачені чинним законодавством строки та порядку особисто або ж через свого представника.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
Верховний Суд, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, в межах встановлених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з такого.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 № 460-IX, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України.
Пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі по тексту в редакції чинній на момент подання касаційної скарги) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Одним з основних завдань (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права, відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини й громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується частиною 3 статті 8 Конституції України.
Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.
Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, отже особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов`язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду.
Згідно частин 1, 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
На підставі частин першої та другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Згідно пункту 4 частини першої статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Відповідно до першої статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, суб`єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та (або) обов`язки.
Отже, процесуальний строк звернення до суду призначений забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін, тому вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або апеляційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуску строку.
При вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на оскарження судових рішень висновок в кожній конкретній справі залежить від вказаних у відповідній заяві причин, підтверджених належними доказами.
У відповідності до статті 121 Кодексу адміністративного суду України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.
Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 грудня 2019 року у справі №9901/379/19 вказала, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року (повний текст виготовлено 14 лютого 2017 року), а апеляційна скарга на вказане рішення подана до суду 20 жовтня 2019 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження встановленим Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно частини 3 до статті 167 Кодексу адміністративного суду України (в редакції до 15 грудня 2017 року), особам які не були присутні у судовому засіданні, копія судового рішення надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох днів з дня його ухвалення чи складання у повному обсязі або у разі їх звернення вручається під розписку безпосередньо в суді. Якщо копія рішення надіслана представникові, то вважається, що вона надіслана й особі, яку він представляє.
Судове рішення вважається врученим, у тому числі у разі повернення поштового відправлення, яке не вручено адресату з незалежних від суду причин, та у разі відсутності осіб, які беруть участь у справ, за адресою, повідомленою цими особами суду, або за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємець, чи для фізичних осіб, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи перебування, яка зареєстрована у встановленому законом порядку.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11892/17 надала роз`яснення, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою «за закінченням терміну зберігання» не є належним доказом інформування відповідача про час та місце розгляду справи. Окрім того, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
Матеріали справи містять конверти, які були направлені судом першої інстанцію на адресу відповідача, однак повернулись з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». Крім того, відповідач з 22 квітня 2015 року був призваний Деражнянським РВК на строкову службу, яку проходив у в/чА2860 до 16 червня 2016 року, а з 16 червня 2016 року по 6 червня 2019 року проходив військову службу, що підтверджується контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядових складу та довідкою Держанського районного військового комісаріату Хмельницької області, які надані разом з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження.
На переконання Верховного Суду, під час оцінки наведених позивачем доводів судом апеляційної інстанції не враховано обставини, що мають істотне значення для вирішення цього процесуального питання, зокрема, суд зобов`язаний був врахувати, що відповідач не був обізнаний про наявність постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року, з огляду на проходження військової служби та повернення кореспонденції у зв`язку з проходженням військової служби, однак суд не надав належної оцінки доказам на підтвердження наведених обставин пропуску строку, хоча належні докази скаржником надавалися.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Зважаючи на викладене, постановляючи ухвалу від 2 грудня 2019 року, Сьомий апеляційний адміністративний суд допустив порушення норм процесуального права та дійшов невірного висновку про несвоєчасне подання апеляційної скарги та відмову у відкритті апеляційного провадження.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Пунктом 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Враховуючи зазначене, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року скасувати та направити справу №822/28/17 до Сьомого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх