Справа № 160/2970/20
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2020-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

49089 м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля, 4, (веб адреса сторінки на офіційному веб порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://adm.dp.court.gov.ua)

20 березня 2020 р. Справа № 160/2970/20

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Жукова Є.О., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерства Оборони України про визнання бездіяльності щодо відмови у розгляді заяви про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби протиправною; зобов`язання прийняти та розглянути заяву про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби, складення протоколу та прийняття відповідної постанови, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2020 р. до Дніпрропетровського окружного адміністратвиного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерства Оборони України про визнання бездіяльності щодо відмови у розгляді заяви про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби протиправною; зобов`язання прийняти та розглянути заяву про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби, складення протоколу та прийняття відповідної постанови.

17.03.2020 р. вищевказану справу розподілено судді Жуковій Є.О.

Відповідно до ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи є передбачені нормами Кодексу адміністративного судочинства України підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Згідно ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно пп.1 п.1 ст.170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, вирішуючи питання чи належить розглядати даний адміністративний спір за правилами адміністративного судочинства, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Інший порядок судового провадження встановлений Положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у поряду цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Аналізуючи зазначені вище норми, суд приходить до висновку, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Зі змісту позовних вимог позовної заяви ОСОБА_1 судом встановлено, що позивач просить суд визнати бездіяльність щодо відмови у розгляді заяви про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби протиправною; зобов`язати прийняти та розглянути заяву про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби, складення протоколу та прийняття відповідної постанови, обґрунтовуючи свою позицію тим, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України щодо встановлення причинного зв`язку отримання поранень позивачем під час проходження військової служби у складі Прикордонних військ КДБ СРСР останнім на території республіки Афганістан (в/ч НОМЕР_1 ).

Вперше стосовно вищевказаного питання позивач звернувся до відповідача ще в 2017 р., однак останнім було зазначено, що позивачу слід звернутися до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, про що свідчить відповідь на звернення № 4949 від 19 жовтня 2017 р. та дублікат відповіді на звернення № 4949 від 19 жовтня 2017 року.

На підставі викладеного, позивач звернувся до ЦВЛК ДПСУ з аналогічним питанням, однак отримав відповідь на звернення вих.№ 61/446 від 12 листопада 2018 року, в тексті якої було зазначено, що було зазначено щодо подальшого звернення до відповідача.

Позивач зазначає, що звернувся до відповідача, однак отримав відповідь, в тексті якої зазначено про необхідність звернення до ЦВЛК ДПСУ, що підтверджується відповіддю на звернення № 1378 від 29 березня 2019 року.

Як зазначає, позивач останній знову звернувся до ЦВЛК ДПСУ, проте отримав відповідь на звернення вих. № 62/399 від 27 вересня 2019 року відповідно до якого звернення позивача не було розглянуте як начебто повторне.

Позивач знову звернувся до відповідача стосовно вищевказаного питання, однак останнім було надано відповідь щодо надсилання відповідачем копій документів позивача до ЦВЛК ДПСУ, про що свідчить відповідь на звернення № 5105 від 01 листопада 2019 року.

Проте, ЦВЛК ДПСУ ще раз надало відповідь на звернення вих. №30/474 від 11 листопада 2019 року, в тексті якої було зазначено, що звернення позивача не було розглянуте як начебто повторне.

Отже, відповідач та ЦВЛК ДПСУ, не надаючи прямої відмови, перенаправляли позивача до один одного замість вирішення вищевказаного питання по суті.

Позивач зазначає, що останній є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 25 грудня 1986 року та посвідченням серії НОМЕР_3 від 27 червня 2001 року, копії яких додані до матеріалів позовної заяви.

В обґрунтування заявленої позовної заяви, позивач зазначає, що останній проходив військову службу в складі в/ч пп 2099 в період бойових дій у республіці Афганістан (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах та єднаннях в період з квітня 1985 року по грудень 1986 року, що підтверджується довідками № 42 від 16 січня 2017 року, вих. № 292 від 11 квітня 2019 року та № 729 від 01 серпня 2019 року.

Проаналізувавши зміст, як позовних вимог судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що предметом спору у даній справі є спір про особисті немайнові права ОСОБА_1 , які випливають із встановлення юридичного факту, щодо причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби, та породжують юридичні наслідки, тобто від останнього залежить встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби позивачем.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язку суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.

Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.

У п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що суд з «судом, встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усно організаційну структуру судів включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а відповідно до п.2 ч.1 даної статті публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Водночас за приписами п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Судом встановлено, що підставою для оскарження бездіяльності щодо відмови у розгляді заяви про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби протиправною та зобов`язання прийняти та розглянути заяву про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби, складення протоколу та прийняття відповідної постанови є зазначення позивачем про порушення права останнього щодо особистих немайнових відносин.

Відтак, зазначений позов спрямований на поновлення прав позивача у сфері немайнових відносин, передбачених п.1 ст.1 ЦК України, та є спором про встановлення юридичного факту.

Отже, вказаний спір у відповідності до норм ч.4 КАС України, не є публічно-правовим та не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, незважаючи на той факт, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб, заявлений спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а справа не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції і повинна вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Суд зауважує, що зазначена позиція кореспондується позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 р. у справі №761/16799/15-ц (провадження №14-139цс18), в якій зазначається, що порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначено главою 6 розділу IV ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Згідно з положеннями ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Згідно зі статтями 234, 235 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у відкритті провадження в у справі за позовом ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерства Оборони України про визнання бездіяльності щодо відмови у розгляді заяви про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби протиправною; зобов`язання прийняти та розглянути заяву про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби, складення протоколу та прийняття відповідної постанови.

Керуючись п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерства Оборони України про визнання бездіяльності щодо відмови у розгляді заяви про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби протиправною; зобов`язання прийняти та розглянути заяву про встановлення причинного зв`язку захворювань із виконанням обов`язків військової служби, складення протоколу та прийняття відповідної постанови.

Роз`яснити позивачу право на звернення з даним позовом до відповідного місцевого загального суду в порядку, передбаченому чинним цивільно-процесуальним законодавством.

Ухвала набирає законної сили згідно ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідно до ч. 4 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова