Справа № 160/1370/20
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2020-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2020 року Справа № 160/1370/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в переведенні ОСОБА_1 , з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію державного службоця відповідно до Закону України "Про державну службу" №889-УІІІ від 10.12.2015р.;
зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 , з 25 вересня 2019 року пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в розмірі 60 відсотків від заробітку зазначеного в довідці від 05.09.2019р. № 370.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що первинно ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В подальшому ОСОБА_1 , вважаючи достатнім стажу державної служби (22 роки) для призначення пенсії по інвалідності державного службовця за статтею 37 Закону України «Про державну службу», в редакції від 16.12.1993 року № 3723-XIІ, письмово звернулась до відповідача із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності за Законом № 1058-IV на пенсію по інвалідності державного службовця за статтею 37 Закону № 3723-ХІІ, проте, листом № 387/03.10-22/6 від 03.10.2019р. відповідач безпідставно відмовив у переведенні позивача на такий вид пенсії, мотивуючи це тим, що у ОСОБА_1 , відсутнє право на отримання пенсії по інвалідності як державного службовця. Але з цим твердженням ОСОБА_1 категорично не згодна, посилаючись на те, що на день набрання чинності Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015р., вона займала посаду державної служби, що віднесена до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993р. та актами Кабінету Міністрів України, та мала не менше 20 років стажу на зазначених посадах, а тому відповідно до п.10, п.12 Прикінцевих положень Закону України "Про державну службу" №889-V-III від 10.12.2015р., має право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу". Крім цього, позивач звернула увагу на те, що постановою Верховного Суду від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18 визнано протиправність дій суб`єкта владних повноважень щодо не призначення та невиплати пенсії по інвалідності, відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі №160/1370/20 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали суду.
05.03.2020 року до канцелярії суду, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній пред`явлений позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 25.05.2017 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, 25.09.2019 р. позивачем подано заяву (в довільній формі) про переведення на пенсію по інвалідності згідно з Законом України «Про державну службу» №3723-ХІІ, за результатами розгляду якої відповідачем прийнято рішення, оформлене листом № 387/03.10-22/6 від 03.10.2019р., про відмову у переведенні ОСОБА_1 на даний вид пенсії, оскільки відповідно до приписів ч.9 ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ обов`язковою умовою для набуття права на пенсію по інвалідності за цим законом є, або визнання особи інвалідом І або ІІ групи у період перебування на державній службі, або незалежно від часу встановлення особі інвалідності, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вона працювала на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Проте, всупереч вищенаведеному, ОСОБА_1 встановлено (первинно) ІІ групу інвалідності вже після звільнення з посади державного службовця та, по-друге, 21.06.2017 року позивач первинно звернулась до відповідача із заявою, відповідно до якої їй призначена пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25.05.2017 р. (дати встановлення інвалідності), а вже тільки в подальшому - 25.09.2019 р. з заявою про переведення на пенсію по інвалідності, відповідно до Закону України «Про державну службу». Таким чином, право на отримання пенсії по інвалідності, як державний службовець, відповідно до ч.9 ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ у ОСОБА_1 відсутнє. За таких обставин, на думку відповідача, відмова у переведенні позивача на пенсію по інвалідності як держслужбовця відповідно до ст.37 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII «Про державну службу» є правомірною та прийнятою в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №642448 від 25.05.2017р. є інвалідом ІІ другої групи.
Позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та з 25.05.2017 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
25 вересня 2019 року ОСОБА_1 письмово звернулась до відповідача з заявою про переведення з пенсії по інвалідності як інваліду 2 групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності державного службовця у відповідності до статті 37 Закону України «Про державну службу» в редакції від 16.12.1993 року № 3723-XIІ.
Листом № 387/03.10-22/6 від 03.10.2019р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015р. з посиланням на те, що відповідно до трудової книжки датою звільнення позивача є 10.03.2017р., а дата встановлення інвалідності - 25.05.2017р.
Позивач, не погоджуючись з такою відмовою відповідача, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.
Згідно з статтею 46 Конституції України право на пенсійне забезпечення гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, (далі - Закон №1058- ІV).
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частинами першою та другою статті 10 Закону №1058-IV визначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Згідно із частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Зі змісту наведеного слідує, що особа, яка одночасно має право на декілька видів пенсії, може обрати один вид пенсії шляхом подання відповідної заяви. Таке переведення здійснюється на підставі документів з дня подання заяви відповідно до чинних на момент такого переведення положень законодавства
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом № 889-VIII. Відповідно до п. 2 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.
Вказаний Закон є чинним на час звернення позивача до органу пенсійного фону із вищезазначеною заявою.
За загальним правилом застосування норм у разі відсутності спеціального правового регулювання суспільних відносин застосуванню підлягає загальне законодавство, яке регулює такі відносини.
В даному випадку спеціальним законом, який регулює особливості призначення та перерахунку пенсії державним службовцям, є Закон України «Про державну службу» №889-VІІ від 10 грудня 2015 року, а загальним законом, що регулює пенсійне забезпечення осіб, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з пунктом 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 19 грудня 1993 року №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Зокрема, п. 10, 12 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Частиною 1 ст. 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Частиною дев`ятою статті 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 перед звільненям працювала на посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення та перерахунку пенсії в Софіівському районному управлінні Пенсійного фонду, тобто була державним службовцем.
Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи, останній, відповідно до наказу 17 від 28.05.1994 р. згідно до Закону України «Про державну службу» ч. 6 ст. 26 присвоєно 15 ранг і статус державного службовця, 28.05.1994р. прийняла присягу державного службовця та у період з 1994 року по день звільнення (10.03.2017р.) працювала на посадах державної служби (10.03.2017р. звільнена з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення та перерахунку пенсії за скороченням чисельності державних службовців відповідно до п.1 ч. 1 ст. 89 Закону України «Про державну службу» (наказу від 10.03.2017 №13-ос).
Судом встановлено, що трудовий та страховий стаж позивача на державній службі станом на 10.03.2017 становив понад 20 років, що доводиться, зокрема, довідкою від 05.09.2019 року № 370 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
Таким чином, оскільки у позивача станом на 01 травня 2016 року був наявний стаж державної служби більше 20 років (незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), вона має право на призначення їй пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного суду, висловленій у постанові від 13.02.2019 року у Зразковій справі № 822/524/18. Як вказує суд у цьому рішенні, право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII пов`язане лише з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця, визначеним згідно з п. 10, 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, у той час як додаткових умов для призначення пенсії у вказаних пунктах «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 889-VIII не встановлено.
Зважаючи на це, суд відхиляє доводи відповідача на неможливість переведення позивача на бажаний вид пенсії через те, що раніше вона вже зверталась з заявою про призначення пенсії по інвалідності. Слід зазначити, що згадані закони про державну службу не містять обмеження права особи обрати один з видів пенсії, на які особа набула право.
Також доводи відповідача про те що ОСОБА_1 була звільнена з посади 10.03.2017 року, а інвалідність їй встановлена 25.05.2017 р., як підставу у відмові у переведенні її на пенсію по інвалідносту відповідно до Закону України «Про державну службу» є неправомірними з огляду на приписи частини дев`ятою статті 37 Закону № 3723-XII.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі 'Щокін проти України' зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу 'якості закону', передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині 3 статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 22 Конституції України.
Таким чином, відповідачем не спростована, а позивачем доведена наявність підстав для переведення позивача на пенсію по інвалідності за нормами Закону України 'Про державну службу'.
Водночас, під час розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію по інвалідності за нормами Закону України 'Про державну службу' саме рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладенним у листі № 387/03.10-22/6 від 03.10.2019р., а не його бездіяльністю, як зазначається позивачем.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:
- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;
- повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;
- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
У той же час, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.
Пункт 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Враховуючи наведене, з огляду на те, що позовні вимоги викладені таким чином, що не дають змогу захистити правові інтереси позивача в повній мірі, суд вважає, що для повного забезпечення захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладенним у листі № 387/03.10-22/6 від 03.10.2019р., яким позивачу відмовлено в переведенні на пенсію по інвалідності за нормами Закону України "Про державну службу".
Статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Крім того, враховуючи позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02.04.2019 справа №687/545/17, суд приходить до висновку, що для належного захисту порушених прав позивачки слід зобов`язати відповідача призначити і здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 з 25 вересня 2019 року пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в розмірі 60 відсотків від заробітку зазначеного в довідці від 05.09.2019 року №370.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що позивач відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат у даному випадку відсутні.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області викладене у листі № 387/03.10-22/6 від 03.10.2019р., яким ОСОБА_1 відмовлено в переведенні з пенсії по інвалідності, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію державного службоця відповідно до Закону України "Про державну службу" №889-УІІІ від 10.12.2015р.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев