Справа № 240/10768/19
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10768/19

Головуючий у І інстанції: Семенюк Микола Миколайович

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

19 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Іваненко Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, оформлену листом № Ж-3549 від 21.08.2019 року, донарахувати та виплатити йому пенсію, додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю, доплату до пенсії непрацюючому пенсіонеру, проживаючому в зоні гарантованого добровільного відселення, у відповідності до ст.39, 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 01.01.2014 по 02.08.2014;

- зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести донарахування та виплату за період з 01.01.2014 по 02.08.2014:

- пенсії, передбаченої ст.54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі шести мінімальних пенсії за віком встановлених Законом України "Про Державний бюджет на 2014 рік" щомісячне з урахуванням раніше виплачених коштів;

- додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю, передбаченої ст.50 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком встановленої Законом України "Про Державний бюджет на 2014 рік" щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів;

- доплати до пенсії непрацюючому пенсіонеру проживаючому в зоні гарантованого добровільного відселення передбачену ст.39 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі двох мінімальних заробітних плат встановлених Законом України "Про Державний бюджет на 2014 рік" щомісячно з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 правове регулювання правовідносин щодо виплати пенсії, підвищення до пенсії та додаткової пенсії особам, які мають статус осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, іншими законами, крім Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" не здійснювалося; виплата пенсії за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 здійснювалась у меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, оформлену листом № Ж-3549 від 21.08.2019, щодо донарахування та виплатити ОСОБА_1 пенсії у відповідності до статей 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.01.2014 по 02.08.2014;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести ОСОБА_1 донарахування та виплату за період з 01.01.2014 по 02.08.2014:

- пенсії, передбаченої ст.54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі шести мінімальних пенсії за віком, встановлених Законом України "Про Державний бюджет на 2014 рік", щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів;

- додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю, передбаченої ст.50 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком встановленої Законом України "Про Державний бюджет на 2014 рік", щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що даний позов подано поза межами строку звернення до суду, встановленого ст.122 КАС України, а тому його необхідно залишити без розгляду. При цьому, відповідач послався на правову позицію викладену в постановах Верховного Суду у справах № 127/15035/17, №344/14522/17 та № 758/2471/17.

В той же час скаржник вказуючи на наявність підстав для залишення позовних вимог без розгляду, просить відмовити в задоволенні позову.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач є інвалідом 3-ї групи, постраждалою внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії, отримує пенсію по інвалідності та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області.

ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про проведення перерахунку пенсії, за результатами розгляду якої відповідач листом від 21.08.2019 № Ж-3549 повідомив позивача про те, що підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення до 01.01.2015, встановлювалось відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". З 01.01.2015 Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76 - VIII, ст. 39 Закону вилучено, тому підвищення непрацюючим, що проживають на територіях радіоактивного забруднення не встановлюється; відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", мінімальний розмір пенсії для осіб з інвалідністю III групи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою становить 110 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю - 170,82 грн та підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення - 10,50 грн. (до 01.01.2015). Іншого чинним законодавством не передбачено.

Не погоджуючись з відповіддю, викладеною в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 21.08.2019 № Ж-3549, позивач звернулась до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи зі слідуючого.

Частиною 1 ст.46 Конституції України регламентовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України від 28.02.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: державної пенсії; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно із ст. 50 вказаного Закону у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії, особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, зокрема, інвалідам IIІ групи у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

За правилами ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії, в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими, зокрема, по IIІ групі інвалідності-6 мінімальних пенсій за віком.

14 червня 2011 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 3491 -VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", який набрав чинності 19 червня 2011 року.

Так, пунктом 7 частини 1 зазначеного Закону, Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" доповнено пунктом 4, яким встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (положення пункту 4 розділу VІІ визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011).

На виконання п.7 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", 06 липня 2011 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» № 745, яка набрала чинності з 23 липня 2011 року, п. 1 і 3 якої визначено інші розміри основної та додаткової пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23 листопада 2011 року № 1210 був затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У подальшому, в п. 3 Прикінцевих положень Закону України від 22 грудня 2011 року № 4282-VI «Про Державний бюджет України на 2012 рік» та в п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 06 грудня 2012 року № 5515-VI «Про Державний бюджет України на 2013 рік», установлено, що норми і положення ст. 50, 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України у 2012 та 2013 роках виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України.

Разом з тим, з 01 січня 2014 року Законом України від 16 січня 2014 року № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не було передбачено жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основної та додаткової пенсій, встановлених ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Чинним залишався й Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Тобто, враховуючи принцип пріоритетності Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» над підзаконним нормативно-правовим актом-Порядком, з 01 січня 2014 року нарахування та виплата основної та щомісячної додаткової пенсій за шкоду, заподіяну здоров`ю, повинно було здійснюватись у розмірі та на підставі ст. 50, 54 Закону № 796-ХІІ.

Законом України від 31 липня 2014 року № 1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності 03 серпня 2014 року, розділ Прикінцеві положення Закону № 719-VII доповнено пунктом 67, яким, зокрема, встановлено, що норми і положення ст. 20-23, 30, 31, 37, 39, 48, 50-52, 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету ПФУ на 2014 рік.

Отже, в період з 01 січня по 02 серпня 2014 року Управління повинно було нараховувати та виплачувати пенсію ОСОБА_1 в розмірі, визначеному ст.ст.50, 54 Закону № 796-ХІІ, а не Порядком.

Такий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2016 року у справі № 285/4300/14-а.

В той же час, колегія суддів зазначає, що за змістом частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть звужувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №9901/325/19 (провадження № 11-677заі19) вказала, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Такої ж позиції дотримався Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2018 року у справі №520/1353/17.

Враховуючи, що пенсія є щомісячним платежем, то про порушення своїх прав позивач мала дізнатися, отримуючи таку виплату за відповідний місяць.

Таким чином, звернувшись 30 вересня 2019 року до суду з позовними вимогами за період з січня 2014 року, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску цього строку, а відтак підстави для його поновлення відсутні.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 серпня 2019 року у справах №127/13736/16-а та №813/5002/17.

Варто зазначити, що позивачем взагалі не ставилось питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Посилання ж останньої на те, що встановлений ст.122 КАС України строк не застосовується до спірних правовідносин, з огляду на ст.87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є безпідставними, оскільки за змістом наведених норм, строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, а в спірних правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі №804/4217/18.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.

Так, згідно ч.4 ст.123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Зважаючи на те, що позивач просила провести перерахунок пенсії з 01.01.2014 по 02.08.2014, а з позовом звернулася лише у вересні 2019 року, то враховуючи періодичний характер пенсійних виплат, а отже і обізнаність про розмір пенсії при кожному її отриманні, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду, оскільки заявлені поза межами шестимісячного строку, а підстави для поновлення строку звернення до суду позивачем не наведені.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи; судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права, що частково підтверджується доводами апеляційної скарги .

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позов без розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги щодо визнання неправомірними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо перерахунку пенсії з 01.01.2014 по 02.08.2014 та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії за вказаний період, залишити без розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягаєю

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Іваненко Т.В.