Справа № 620/2970/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2970/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Земляної Г.В.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 зз адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (11 прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України), щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, в кількості 14 днів у зв`язку із звільненням з військової служби у запас;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасник бойових дій за 2015 рік в кількості 14 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 01.08.2019.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, що є порушенням вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач проходив службу у Краматорському прикордонному загоні лише у період з 16 жовтня 2015 року по 12 травня 2016 року, а звільнений з військової служби в запас наказом начальника 105 прикордонного загону (чернігівського прикордонногот загону) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби від 01 липня 2019 року та виключений зі служби наказом зазначеного загону від 01 серпня 2019 року.

За наведених обставин, апелянт стверджує, що оскільки Краматорським прикордонним загоном будь-яких розрахунків у зв`язку зі звільненням позивача не проводилось, підстави для задоволення його позовних вимог - відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року та на підставі п.3 ч.1 ст.311 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач є учасником бойових дій, про що йому видано посвідчення серії НОМЕР_2 , та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 4).

У період з 07 червня 2015 року по 12 травня 2016 року позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції, зокрема, ена підставі наказу начальника Краматорського прикордонного загону від 16 жовтня 2015 року № 37-ОС, що підтверджується довідкою, виданою т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 12 травня 2016 року № 30/2310 (а.с. 12).

Наказом начальника Краматорського прикордонного загону від 16 жовтня 2015 року № 37-ос позивача було зараховано до списку особового складу, поставивши на всі види забезпечення та призначено на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії - начальником 3 віддділення інспекторів прикордонної служби прикордонної застави оперативно-бойової прикордонної комендатури "Курахівка". Визнано таким, що париступив до виконання обов`язків 16 жовтня 2015 року (а.с.23).

Наказом від 12 травня 2016 року №и 196-ОС "По особовому складу" ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 12 травня 2016 року (а.с.22).

Разом з цим, як вбачається зі змісту витягу з вказаного Наказу щорічна відпустка за 2012 рік не надавалась. Додаткова відпустка за сімейними обставинами із збереженням грошового забезпечення не надавалась. Матеріальтна допомога на оздоровлення виплачена. Матеріальна допомога для вирішення соціально-подбутових питань виплачена.

Як стверджує позивач, він неодноразово звертався до командування ВЧ НОМЕР_1 з питань надання йому додаткової відпустки терміном 14 календарних днів або виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, але відповіді не отримав.

З огляду на зазначене та враховуючи, що наказом начальника 105 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 380-ОС від 01 серпня 2019 року його було звільнено з військової служби у запас відповідно до підункту "а" (у зв`язку з закінченням контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ 2Про військовий обов`язок та військову службу", але всупереч вимог ст. 10-1 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 рік.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 19171991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У відповідності до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями ч. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас положення ч.ч. 17-19 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачають, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як було встановлено судом, позивач звертався до відповідача з заявою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку виникло і не було реалізоване в особливий період.

Проте, як стверджує відповідач, відповідна компенсація не була нарахована та виплачена позивачу, оскільки в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі і додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, припиняється, у зв`язку з чим компенсація за таку відпустку також не виплачується.

У свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані доводи відповідача не узгоджуються з нормами чинного законодавства та є безпідставними.

Аналогічний правовий висновок було викладено колегією суддів Великої палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, предметом спору якої були такі позовні вимоги: визнати протиправною бездіяльність Військової частини щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію.

Так, у вказаному рішенні Верховний Суд зазначив, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Разом з цим, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

За наведених обставин, Велика палата Верховного Суду дійшла висновку, що, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, п. 8 ст. 10-1Закону України Про соціальний і правовий захист військово службовців та членів їх сімей, ст. 16-2 Закону України Про відпустки.

Разом з цим, Великою Палатою Верховного Суду під час прийняття рішення у зразковій справі було враховано, що відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

За наведених обставин, та враховуючи, що дана справа є типовою по відношенню до зазначеної зразкової справи № 620/4218/18, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та ст. 162 Закону України Про відпустки.

При цьому,судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта про те, що відповідна компенсація повинна була виплачена позивачу 105 прикордонного загону (чернігівського прикордонногот загону) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби внаслідок звільнення його з військової служби у запас, осквільки відповідна копенсація мала бути виплачена позивачу під час виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вказані відповідачем у відзиві та апеляційній скарзі обставини не позбавляють відповідача обов`язку провести виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, положеннями ч. 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано суду жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у 2015 році.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі.

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповністю досліджено обставини справи або неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального права.

Положеннями ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: Г.В. Земляна

В.Ю. Ключкович