Справа № 647/2694/19
Суддя: Миргород В. С.
Дата ухвалення: 2020-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №647/2694/19
Провадження № 2-а/647/2/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року місто Берислав

Бериславський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Миргород В.С.,

при секретарі Салєховій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Бериславі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м. Києва лейтенанта поліції Проценко Євгена Вікторовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття справи,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції м. Києва лейтенанта поліції Проценко Євгена Вікторовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття справи. В своїй позовній заяві посилається на те, що, він 18.08.2019 року в м. Київ по вул. Борщагівська керував транспортним засобом КІА з дотриманням швидкісного режиму. Він був зупинений працівниками поліції, які взяли водійське посвідчення і сказали, що він порушив Правила дорожнього руху, про що була складена постанова, згідно якої було застосовано до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255, 00 грн. Через 5 хвилин повернули посвідчення і дозволили продовжити рух. Постанови про накладення адміністративного стягнення йому не вручили. Постанова від 18.08.2019 року серії ЕАВ №;1431378 ним отримана по пошті лише 23.09.2019 року. Вважає, що строк на звернення до суду ним не була пропущена десять днів з дня вручення постанови, а саме 03.10.2019 року. Штраф у розмірі 255, 00 гривень позивачем сплачена, з метою запобігання обліку боргу за ним. Із зазначеною вище постановою, позивач повністю не згоден та вважає її винесеною всупереч порядку встановленому діючим законодавством, а тому вона є такою, що підлягає скасуванню. Просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 18.08.2019 року серії ЕАВ №1431378 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за ч.1 ст. 122 КУпАП, провадження по справі закрити.

Судом 17.01.2020 року винесено ухвалу про відкриття провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 17.01.2020 року справу призначено в режимі відео конференції з Дзержинським міським судом Донецької області.

Позивач в призначене засідання не з`явився, заявою від 27.01.2020 року просив проводити судовий розгляд справи без його участі. Не заперечує проти розгляду справи в письмовому провадженні в порядку ст. 205 КАС України.

17.02.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов. Щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення відповідач зазначає наступне, під час несення служби 18.08.2019 року екіпажем в складі Проценко Є.В. та його напарників за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 було виявлено порушення Правил дорожнього руху. А саме, водій транспортного засобу «КІА MAGENTIS» з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався о 10 год. 22 хв. у м. Києві по вул. Борщагівська, 11Б, зі швидкістю 77 (сімдесят сім) км/год при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 27 (двадцять сім) км/год, чим порушив ч. 1 ст. 122 КУпАП. Після чого було подано сигнал про зупинку транспортному засобу на підставі ст. 35 ЗУ "Про Національну поліцію". Інспектор підійшов до водія, ким виявився ОСОБА_1 , належним чином представився, пояснив суть правопорушення, причину та підставу перевірки документів та попросив пред`явити документи. Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п. 12.4 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо позивача. Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Інспектор Проценко Є.В. виніс постанову за ч. 1 ст. 122 КУпАП та наклав стягнення на правопорушника в розмірі 255 грн., відповідно до санкції статті. Оскільки постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, тому немає підстав для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, оскільки доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем в межах розгляду даної справи надано не було. Враховуючи викладене, оскаржувана постанова винесена у межах повноважень відповідача в порядку та у спосіб визначений КУпАП із дотриманням встановленої процедури та з урахуванням усіх обставин у справі, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

10.03.2020 року на адресу суду від позивача надійшли пояснення на відзив відповідача. В своїх поясненнях позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач у відзиві проігнорував абсолютно всі аргументи щодо порушення процедури притягнення до відповідальності, вказані у позові.

Поза увагою представника відповідача залишилось наступне: 18.08.2019 року поліцейський не вручив йому постанови, хоча вже була у нього роздрукована. Постанову від 18.08.2019 року серії ЕАВ № 1431378 отримав по пошті лише 23.09.2019 року. Постанова надійшла обрізаною, це добре видно по нижньому перфорованому краю постанови. Згідно з оскаржуваною постановою, 18.08.2019 10:22:39 м.Київ вул.Борщагівська, 116, водій керуючи ТЗ в населеному пункті з дозволеною швидкістю до 50 км за годину рухався зі швидкістю 77 км на годину, перевищив на 27 км на годину, зафіксовано приладом ТС001115... На цьому, отримана постанова закінчується.

В порушення вимог статті 283 КУпАП постанова не містить: повного опису обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акту, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення (не вказано яку статтю порушив); прийняте у справі рішення (не вказано, яке стягнення накладено). Помітка чорнилом "Є.В. Качаленко" з галочкою виконана не ним, постанова вже надійшла з цим написом. Іншого примірника постанови з усіма передбаченими ст.283 КУпАП реквізитами йому не вручено. Про те, що постановою за ч.1 ст.122 КУпАП накладено штраф 255 гривень йому стало відомо із Електронного кабінету водія (роздруківку з вебресурсу додано до позову). Штраф ним сплачено з метою запобігання обліку боргу, не через визнання ним провини.

Верховний Суд у справі №757/2757/16-а вказав, що підпис на постанові у справі про адміністративне правопорушення та сплата штрафу не означає згоду позивача з тим, що він вчинив адміністративне правопорушення, оскільки це суперечить положенням статті 71 КАС України щодо обов`язку саме відповідача доводити правомірність свого рішення.

Відповідач до відзиву долучив диск з відеозаписом та фото. На порушення ч.2 ст. 283 КУпАП постанова не містить відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Згідно позиції Верховного суду (постанова від 30.05.2018 справа №337/3389/16-а) це виключає можливість прийняття відео та фото у якості належного доказу по справі. У постанові є посилання, що перевищення зафіксовано приладом ТС00115", що неможливо розцінити як належне зазначення технічного засобу. Водночас відповідач надає свідоцтво про повірку засобу ТС001148 від 27.11.2019 №22-01/17474, чинне до 27 листопада 2020, а у тексті відзиву посилається зовсім на інше свідоцтво.

Залишається незрозумілим, що у даній справі про скасування постанови від 18.08.2019 року має доводити видане 27.11.2019 (тобто пізніше) свідоцтво про повірку приладу з іншим номером. Як видно з обрізаної частини постанови серії ЕАВ №1431378 часом вчинення правопорушення є 10:22:39, а час винесення постанови 10:25:36. Тобто безпосереднього розгляду справи поліцейським не проведено, постанова винесена через 3 хвилин з моменту виявлення правопорушення, тому процедура розгляду не дотримана. Поліцейський порушив гарантовані ст.268 КупАП права: знайомитися з матеріалами справи; давати пояснення; подавати докази; заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката; оскаржити постанову по справі.

Згідно положень ч.2 ст.77 КАС відповідач має спростувати мої твердження, наведені у попередньому пункті, і представити належні докази. Такими доказами згідно ст.251 КУпАП можуть слугувати протокол, пояснення порушника, свідків, висновок експерта, речові докази, показання фото-, відеозапису. Однак відповідач не спростовує допущенні поліцейським порушення і до відзиву ніяких доказів не надає, що й не дивно, оскільки протоколу поліцейські не склали. Хоча обов`язок щодо збирання доказів згідно ст.251 покладено саме на них. Навіть обрізана постанова не містить усіх необхідних реквізитів - яку норму порушено, яка стаття передбачає відповідальність, яке накладено стягнення і підпису особи, яка прийняла рішення.

Згідно презумпції невинуватості, закріпленій у ст.62 Конституції України, яка згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини має застосовуватись і у справах про притягнення до адміністративної відповідальності - ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. За відсутності представлених відповідачем належних доказів, що поліцейським було дотримано законної процедури та винесено постанову, що відповідає вимогам статті 283 КУпАП, - в силу ст.62 Конституції України та ст.77 КАС України позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, поданий відповідачем відзив, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені сторонами обставини, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою КМУ від 10.10.2001 р. № 1306 (далі - ПДР), Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 р. № 1395 (далі - Інструкція № 1395). Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 12.4 ПДР закріплено, що в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Частиною 1 статті 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають, зокрема, справи про адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, передбачені частиною першою статті 122.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, з-поміж іншого, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що при оцінці доказів посадова особа керується своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

У ст. 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

У п. 4 Інструкції № 1395 визначено, що в разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує його фіксування, що є доказом вчинення правопорушення. При цьому, сама постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки викладення обставин правопорушення, без його фіксації або без належного підтвердження, не може бути належним доказом вчинення порушення.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 травня 2018 р. у справі справа №337/3389/16-а (2-а/337/154/2016).

Отже, з викладених правових норм вбачається, що достатньою та необхідною правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення ПДР є наявність в її діях (бездіяльності) відповідного складу правопорушення, що повинно підтверджуватися належними і необхідними доказами у розумінні ст. 251 КУпАП та ст. 73, 74 КАС України.

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом і просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 18.08.2019 року серії ЕАВ №1431378 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за ч.1 ст. 122 КУпАП, провадження по справі закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст. 247КУпАП.

Як вбачається з вказаної постанови про адміністративне правопорушення, водій ОСОБА_1 , 18.08.2019 року рухаючись по вул. Борщагівська, 11Б у м. Києві о 10:25:36 год, керував транспортним засобом «КІА MAGENTIS» з номерним знаком НОМЕР_2 зі швидкістю 77 (сімдесят сім) км/год при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 27 (двадцять сім) км/год. Дане порушення зафіксоване приладом ТС001115 (а.с.54 ).

Позивач зазначає у позові про те, що була порушена процедура розгляду справи працівником поліції, а саме : розгляд справи не відбувся, внаслідок чого були порушені його права на дачу пояснень, на залучення свідків (пасажирів авто) та права на захист.

Посилання позивача на те, що відповідач не роз`яснив йому права, не забезпечив йому можливості скористатися правом на правову допомогу та надання доказів його невинуватості, суд приймає до уваги, оскільки вони не спростовані відповідачем у тому числі і шляхом надання суду відео з нагрудних камер поліцейського.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за порушення правил у сфері дорожнього руху, має спростувати виявлене правопорушення на місці його вчинення, в іншому випадку правомірність дій водія доводиться у судовому порядку шляхом подання позову про скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень, з можливістю скористатись правовою допомогою.

З приводу доводів позивача щодо неправомірності розгляду справи на місці зупинки транспортного засобу та без складання протоколу про адміністративне правопорушення суд зазначає наступне.

У Рішенні Конституційним судом України 26.05.2015 року по справі №5-рп/2015 (п. 2.3) зазначено, що у частинах першій, другій статті 258 Кодексу (у редакції Закону №767-VII від 23.02.2014 року) визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення… Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

Таким чином, КСУ зазначив, що перелік адміністративних правопорушень, які підлягають розгляду у скороченому провадженні (тобто фіксація адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення) є вичерпним і може бути змінений лише законом, зокрема, такий перелік порушень передбачений ч. 1 та ч. 2 ст. 258 Кодексу (у редакції Законами № 767-VII від 23.02.2014 року)

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.2015 року № 596-VIII, внесено зміни до ст. 258 КУпАП та передбачено, що скорочене провадження у справах про адміністративне правопорушення застосовується і до правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП (в редакції Закону від 14.07.2015 року № 596-VIII), протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП, навіть якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа не складає протокол про адміністративне правопорушення про притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином, згідно з положеннями ч.ч. 2,3,4,5 вказаної статті Законом встановлені випадки здійснення скороченого провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення, в тому числі, справи за ч.1 ст.122 КУпАП відносно позивача.

Рішення КСУ від 26.05.2015 року по справі №5-рп/2015 приймалось до внесення змін до ч. 2 ст. 258 КУпАП в редакції Закону від 14.07.2015 року № 596-VIII, а тому на ці випадки не поширюються.

За таких обставин, винесення оскаржуваної постанови на місці вчинення правопорушення та без складання протоколу про адміністративне правопорушення, відповідає положенням чинного законодавства та не є підставою для скасування постанови.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 15.03.2018 року по справі №554/5558/16-а, від 12.03.2018 року по справі №751/6165/17.

Даючи оцінку оскаржуваній постанові суд прийшов до таких висновків.

Пунктом 5 розділу IV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

В пункті 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно п. 12.4 Правил дорожнього руху України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Виходячи зі змісту постанови позивач перевищив швидкість руху в межах населеного пункту.

Підставою для притягнення до адміністративної відповідальності позивача згідно з частиною першою статті 122 КУпАП, зокрема є порушення вимог швидкості руху у населених пунктах. Натомість у оскаржуваній постанові не зазначено який пункт Правил дорожнього руху порушив позивач та за якою статтею КУпАП настає відповідальність за вчинене.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. З аналізу вищезазначених норм закону, доказами є які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Щодо правових підстав застосування лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM, що використовувався під час фіксації вчиненого позивачем адміністративного правопорушення, зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ197-12, затверджений сертифікатом №UA-MI/1-2903-2012, виданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 29.08.2012 року. Міжповірочний інтервал становить не менше року.

Серійний номер лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 TruCAM, що використовувався для фіксації вчиненого позивачем адміністративного правопорушення - ТС001115.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що наразі єдиною вимогою діючого законодавства до засобів вимірювальної техніки, яке вже введено в експлуатацію, є необхідність здійснення повірки.

До відзиву відповідачем сертифікат про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки не надано.

До відзиву відповідачем надано Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-1/17474 проте, у зазначеному свідоцтві вказані інші номери LTI 20/20 TruCAM, а саме №ТС001148.

Разом з тим, судом встановлено, що в матеріалах справи наявні відеозапис та фотознімок, здійснений приладом TruCam LTІ 20/20 №ТС001148, а не приладом TruCam LTІ 20/20 №ТС001115, як зазначено у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, на якому зафіксовано, що автомобіль позивача рухався зі швидкістю 78 км/год. Отже, судом встановлено розбіжність у назвах лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів, який має відповідне свідоцтво, який міститься у Реєстрі та який зазначено у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

За таких обставин, на думку суду, відсутні підстави для оцінювання показів приладу трукам ТС 001115, як доказу в розумінніст.251 КУпАП.

Суд вважає, що вказані фотознімок та відеозапис не дають можливості достовірно встановити місце фіксації швидкості транспортного засобу позивача, адже на них відображена фіксація швидкості руху автомобіля без співставлення з дорожніми знаками, іншими об`єктами, які б вказували на те, що транспортний засіб позивача на момент фіксації рухався у населеному пункті. Постанова про накладення адміністративного стягнення від 18.08.2019 р. серії ЕАВ №1431378 та процесуальні документи у даній справі не містять інформації про місце несення служби інспектором роти №7 батальйону №4 Управління патрульної поліції в м.Київ старшого лейтенанта поліції Проценка Євгена Вікторовича на час фіксації вказаного порушення, а наявний у матеріалах справи фотознімок не містить даних із глобальної системи позиціонування (GPS) щодо місця фіксації порушення. Отже, відповідач не довів суду правомірність використання LTI 20/20 TruCAM № ТС001115, а тому надана відповідачем фото та відеофіксація вчиненого правопорушення не можуть бути прийняті у якості належних та допустимих доказів порушення позивачем п. 12.4 ПДР.

Також за змістом ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення <…>.

З огляду на зазначене, законодавцем визначено правові ознаки об`єктивної сторони адміністративних правопорушень у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема час і місце їх вчинення.

Разом з тим, під час судового розгляду не встановлено підтвердження перевищення позивачем швидкості саме у вказаних в постанові час 10:22:39, оскільки у наданому до суду файлі із фото _уН000-0818_101815 від 18.08.2019 року, на якому нібито зафіксовано час порушення позивачем швидкісного режиму, міститься час фотозйомки 10:18:15. Такий саме час зазначений і у відео файлі №_уН000_0818_101815, переглянутому судом, що на думку суду ставить під сумнів встановлення точного часу вчинення правопорушення.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (п. 1 ст. 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п. 45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р.; п. 75 рішення у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р.; п. 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р.).

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд звертає увагу, що не може бути підтвердженням порушення позивачем ПДР України лише сама постанова серії ЕАВ №1431378 від 18.08.2019 року, оскільки лише описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом учинення особою такого порушення. Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Юридична природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

З урахуванням цього, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до відповідальності.

Зважаючи на те, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами, окрім оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, винуватість позивача, на думку суду, ґрунтується на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, відповідач по справі не надав суду належні та допустимі докази, які б стверджували правомірність та законність оскаржуваної постанови серії ЕАВ № 1431378 від 18.08.2019 року, та відповідно не спростував вимог за адміністративним позовом, а сам факт винесення оскаржуваної постанови не є доказом вчинення адміністративного правопорушення позивачем, що також зазначено у висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 квітня 2018 року, справа № 338/1/17, тобто, в порушення вказаних норм КУпАП, відповідач при винесенні оскаржуваної постанови керувався виключно власними припущеннями щодо вчинення позивачем вказаного правопорушення, що є неприпустимим та свідчить про протиправність спірної постанови відповідача, а тому така постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Окрім цього слід зазначити, що підпис на постанові у справі про адміністративне правопорушення та сплата штрафу не означає згоду позивача з тим, що він вчинив адміністративне правопорушення, оскільки це суперечить положенню ст.71 КАС України, щодо обов`язку саме відповідача доводити правомірність свого рішення

За таких обставин, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, з урахуванням вимог ч.2 ст.9, п.3 ч.3 ст.286 КАС України, суд приходить до висновку, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №1431378 від 18.08.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності дост.139 КАС України, суд враховує, що позов задоволено, а також те, що позивач не заявляв про наявність у нього будь-яких документально підтверджених судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6, 9, 20, 72-77, 139, 242-246, 286, 295 КАС України, суд

ухвалив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАВ №1431378 у справі про адміністративне правопорушення від 18.08.2019 року, винесену старшим інспектором лейтенантом поліції 7-ї роти 4-го батальйону УПП у м. Київ Проценко Євгеном Вікторовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн., провадження у даній справі про адміністративне правопорушення закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Бериславський районний суд Херсонської області.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач Управління патрульної поліції м. Києва, 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9.

Суддя В. С. Миргород