Справа № 400/638/20
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/638/20
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправної та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

05 лютого 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до управління Держпраці у Миколаївській області, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову №1-КП від 17.01.2020 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 141 690 грн. на ФОП ОСОБА_1 .

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови та заборони відповідачу пред`являти її для примусового виконання до набрання законної сили рішення суду по даній справі.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року в задоволені заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Суд зазначав, що позивач всупереч приписів ст. 77 КАС України не надав до суду доказів на підтвердження вимог для забезпечення позову. Забезпечення позову у такий спосіб, як просить позивач є фактичною вимогою на майбутнє, оскільки сама постанова до примусового виконання відповідачем не пред`явлена, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Суд зазначав, що не вжиття заходів забезпечення позову на даному етапі розгляду справи не може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорювань прав або інтересів позивача за захистом яких він звернувся.

Не погодившись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить увалу суду першої інстанції скасувати та прийняти рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою і не відповідає завданням викладеним у ст. 2 КАС України. Апелянт здійснює посилання на практику суду першої інстанції щодо задоволення аналогічних заяв при розгляді аналогічних справ. Заявляє, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди законним інтересам позивача. Оскаржувана постанова набрала законної сили 17.01.2020 року, є виконавчим документом з вимогою сплати штрафу до 17.02.2020 року та незалежно від процедури оскарження може бути направлена до виконавчої служби для примусового виконання у строк до 17.04.2020 року. Оскільки заборони щодо направлення оскаржуваної постанови до виконавчої служби немає, а Законом України «Про виконавче провадження» встановлено можливість подання виконавчого документу для відкриття виконавчого провадження з моменту набрання законної сили, поточні рахунки позивача будуть арештовані відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». У разі звернення відповідача до органів виконавчої служби та відкриття виконавчого провадження права позивача будуть порушені, арешт рахунків призведе до неможливості ведення його діяльності, своєчасно сплачувати податки та заробітну плату, сплачувати рахунки за оренду, електроенергію тощо. З урахуванням зазначеного апелянт зазначає про необхідність здійснення заходів спрямованих на недопущення такої ситуації. Крім того, судом першої інстанції не наведено жодного мотиву відхилення такого способу забезпечення позову, як зупинення дії оскаржуваної постанови.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія виходить з такого.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Відповідно до статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За умовами статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Позивач просив забезпечити позов шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови та заборони відповідачу її пред`являти для примусового виконання до набрання законної сили рішення суду по даній справі.

Суд може застосовувати кілька заходів забезпечення позову. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Не допускається забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5 частини третьої статті 151 КАС України).

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Водночас заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій статті 150 КАС України.

Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§ 40).

Зупинення дії, зокрема, індивідуального акта є винятковим заходом забезпечення позову виключно у випадку очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Поряд із цим, стаття 152 КАС України встановлює невичерпний перелік реквізитів і змістовних вимог до такої заяви, в тому числі, спеціальні (предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову).

Тобто законодавець встановив обов`язок особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.

У даному випадку ФОП ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень про накладення штрафу, який може бути сплачений добровільно (пункт 9 Порядку

накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 17.07.2013 року №509) або ж стягнутий в межах процедури примусового виконання, яку здійснюють органи державної виконавчої служби (пункт 11 Порядку №509) в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII.

В той же час, за приписами частини третьої статті 56 Закону №1404-VIII, арешт на майно (кошти) боржника накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Зазначеним положенням статті 56 Закону України №1404-VIII кореспондують абзаци перший, другий пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1302/29432 (далі - Інструкція №512/5).

Зокрема, абзаци перший, другий пункту 8 Інструкції №512/5 визначають, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

За зведеним виконавчим провадженням арешт накладається на загальну суму заборгованості за зведеним виконавчим провадженням з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Отже, державний виконавець, здійснюючи примусове виконання відповідного виконавчого документа, уповноважений накладати арешт на кошти та/або майно боржника лише у межах суми стягнення. Решта ж коштів та інших матеріальних активів залишається у вільному розпорядженні боржника, який за їх рахунок може безперешкодно провадити свою діяльність, забезпечувати виконання своїх договірних та інших зобов`язань, виплачувати заробітну плату тощо.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що це призведе до негативного впливу на його діяльність у вигляді неможливості, внаслідок арешту державним виконавцем коштів і майна позивача, своєчасно сплачувати податки та заробітну плату, рахунки за електроенергію, оренду тощо. Як наслідок несвоєчасне виконання зобов`язань потягне за собою неустойку від постачальників та штрафи від податкових та контролюючих органів.

Натомість, ФОП ОСОБА_1 не додав до заяви жодних доказів, які б містили відомості щодо його поточних фінансових показників, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не подано до суду жодних обґрунтованих мотивів та доказів наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, неможливості чи ускладнення їх захисту без вжиття заходів забезпечення позову, а вказані доводи є лише припущеннями позивача.

Також необхідно зазначити, що наслідки від незабезпечення даного позову на підставі заяви позивача поданої з позовною заявою 05.02.2020 року жодним чином не вплинуть на можливість ефективного захисту або поновлення ФОП ОСОБА_1 порушених чи оспорюваних прав або інтересів, оскільки, навіть після звернення спірної постанови до примусового виконання і відкриття виконавчого провадження, заявник не позбавлений можливості здійснити заходи щодо зупинення вчинення виконавчих дій шляхом звернення до суду відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 151 КАС України з заявою про зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що забезпечення позову у зазначений позивачем спосіб є фактично вимогою на майбутнє, оскільки сама постанова відповідачем до примусового виконання не пред`явлена.

Судова колегія зазначає, що посилання апелянта на практику застосування Миколаївським окружним адміністративним судом заходів забезпечення позову у подібних правовідносинах не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки не свідчить про можливість застосування даних заходів щодо правовідносин, які розглядаються в рамках даної справи.

Доводи апелянта щодо обов`язку суду надавати оцінку кожному його аргументу є помилковими, оскільки суд завжди повинен знаходити розумний баланс між вмотивованістю судового рішення як гарантією реалізації принципу верховенства права та часом, витраченим на пошук відповідей на всі без винятку аргументи сторін. Безумовно, сторона, яка подає заяву чи скаргу, зацікавлена, щоб суд у своєму рішенні надав відповідь на кожен аргумент, та це не виключає можливості зловживання такою стороною своїми правами.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) з цього питання виробив практику пошуку відповідного балансу. Так, у ряді його рішень міститься вказівка на те, що вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами (зокрема, рішення у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97).

За таких обставин, враховуючи приписи наведених положень актів національного законодавства, міжнародного права, колегія суддів дійшла висновку, що, у даному випадку, підстави для забезпечення даного позову шляхом зупинення дії спірної постанови і заборони відповідачу вчиняти дії, спрямовані на їх примусове виконання, не виникли, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ФОП ОСОБА_1 .

Оцінюючи в сукупності наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній ухвалі, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України в іншій частині ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Судді: О.В.Джабурія

К.В. Кравченко