Справа № 640/4991/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року м. Київ № 640/4991/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни
проскасування постанови про стягнення основної винагороди
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Фесик М.О. від 18 лютого 2020 року ВП №61321026 про стягнення з боржника основної винагороди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №490057516, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 29306,93 доларів США. Того ж дня було укладено між банком та ОСОБА_3 договір поруки.

У грудні 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. За вказаним позовом банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 155052,16 грн. та судовий збір у сумі 1550,52 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2013 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Однак внаслідок задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року останнє скасовано та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

За наслідками розгляду справи у порядку загального позовного провадження рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2018 року у справі №2605/20091/12 позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 155052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2018 року у справі №2605/20091/12 залишено без змін.

На підставі виконавчого листа №2605/20091/12, виданого 27 грудня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 155052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного, - приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик Марією Олексіївною відкрито виконавче провадження ВП №61321026, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 18 лютого 2020 року, в якій, зокрема, постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 15582,74 грн. Одночасно винесено постанову від 18 лютого 2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 15582,74 грн.

Також на підставі виконавчого листа №2605/20091/12, виданого 27 грудня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 155052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного, - приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик Марією Олексіївною відкрито виконавче провадження ВП №61322229, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 18 лютого 2020 року, в якій, зокрема, постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 15582,74 грн. Одночасно винесено постанову від 18 лютого 2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_3 основної винагороди у розмірі 15582,74 грн.

Утім позивач стверджує, що з 25 жовтня 2012 року по 10 червня 2014 року він сплатив кошти на користь ПАТ «Альфа-Банк» в сумі 8671,00 дол. США, що за курсом НБУ на дату сплат становить 70724,56 грн. Однак на цю обставину не звернув уваги ані Оболонський районний суд м. Києва, ані Київський апеляційний суд. Проте зазначені обставини мають бути враховані під час виконавчого провадження.

Окрім того, за виконавчим листом №2605/20091/12 від 27 грудня 2019 року сума у розмірі 155052,16 грн. підлягає стягненню на користь банку солідарно з боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , проте основну винагороду у розмірі 15582,74 грн. приватний виконавець у кожному окремому виконавчому провадженні №61321026 та №61322229 стягує із загального розміру 155052,16 грн. Тобто відбувається подвійне стягнення основної винагороди, що, на думку позивача, є протиправним, а тому він звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 17 березня 2020 року.

У судове засідання 17 березня 2020 року прибув представник позивача, який підтримав позов та просив його задовольнити.

Відповідач до суду не прибув, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання; свого відношення до позову не висловив.

Суд, заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, наявні в ній докази, за згодою позивача завершив розгляд справи у порядку письмового провадження та дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 1 цього Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів визначені статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик Марією Олексіївною на підставі виконавчого листа №2605/20091/12, виданого 27 грудня 2019 року Оболонським районним судом міста Києва на виконання рішення суду, яке вступило в законну силу 16 січня 2019 року, та яким ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 155052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного, 18 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження №61321026, в якому боржником зазначено позивача ОСОБА_1 , та виконавче провадження №61322229, в якому боржником вказано ОСОБА_3 .

Окрім того, 18 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик Марією Олексіївною у виконавчому провадженні №61321026 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 15582,74 грн.

Аналогічно, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик Марією Олексіївною 18 лютого 2020 року винесено постанову у виконавчому провадженні №61322229 про стягнення з боржника ОСОБА_3 основної винагороди у розмірі 15582,74 грн.

Не погоджуючись із такими рішеннями відповідача, позивач наголошував зокрема на тому, що з 25 жовтня 2012 року по 10 червня 2014 року він сплатив кошти на користь ПАТ «Альфа-Банк» в сумі 8671,00 дол. США, що за курсом НБУ на дату сплат становить 70724,56 грн. Однак на цю обставину не звернув уваги ані Оболонський районний суд м. Києва, ані Київський апеляційний суд. Тобто, сума до стягнення у розмірі 155052,16 грн., визначена виконавчим листом №2605/20091/12, виданим 27 грудня 2019 року Оболонським районним судом міста Києва, не враховує сплачених позивачем у період з 25 жовтня 2012 року по 10 червня 2014 року коштів. Утім, дану обставину мав врахувати відповідач, визначаючи суму основної винагороди приватного виконавця.

З цього приводу суд зауважує наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як неодноразово вже було зазначено вище, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року у справі №2605/20091/12, на виконання якого 27 грудня 2019 року видано виконавчий лист №2605/20091/12, набрало законної сили 16 січня 2019 року, а відтак згадане рішення є обов`язковим до виконання.

Вказаним рішенням від 09 жовтня 2018 року переглядалось заочне рішення суду від 20 лютого 2013 року у цьому ж самому спорі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та за наслідками такого перегляду, «оцінюючи зібрані докази» Оболонський районний суд міста Києва станом на день винесення цього рішення дійшов висновку про задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» та стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі саме 155052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного. Відповідно, сума у розмірі 155052,16 грн. й зазначена у виконавчому документі.

У відповідності з частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно частини п`ятої цієї статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга цієї статті).

Відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Так, відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З вищенаведених норм законодавства слідує, що оскільки за виконавчим документом - виконавчим листом №2605/20091/12, виданим 27 грудня 2019 року Оболонським районним судом міста Києва підлягає стягненню солідарно сума у розмірі 155052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного, то й відсоток основної винагороди приватного виконавця при відкритті виконавчого провадження має встановлювались від цієї суми.

При цьому, з урахуванням наведених вище обгрунтувань, суд не погоджується із твердженнями позивача про те, що приватний виконавець при визначенні відсотку суми основної винагороди при відкритті виконавчого провадження мав врахувати обставини сплати позивачем коштів з 25 жовтня 2012 року по 10 червня 2014 року.

За наслідками вчинення виконавчих дій у ВП №61321026 та з`ясування всіх обставин, виконавець вправі визначитись як із сумою заборгованості, що стягується за виконавчим листом, так і з сумою основної винагороди (у відповідності з частиною п`ятою статті 31 Закону) .

Проте, частиною дев`ятою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

Тобто, 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, як основна винагорода приватного виконавця, є сумою, що покладається солідарно на боржників, а не окремо на кожного.

Однак, з оскаржуваної позивачем постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 18 лютого 2020 року у ВП №61321026 вбачається, що приватним виконавцем ухвалено стягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 15582,74 грн. (155827,42 грн. х 10% = 15582,74 грн.).

Аналогічно, у постанові про стягнення з боржника основної винагороди від 18 лютого 2020 року у ВП №61322229 приватним виконавцем ухвалено стягнути з боржника ОСОБА_3 основну винагороду у сумі 15582,74 грн. (155827,42 грн. х 10% = 15582,74 грн.).

При цьому, як постанова про відкриття провадження та постанова про стягнення з боржника основної винагороди від 18 лютого 2020 року у ВП №61321026, так і постанова про відкриття провадження та постанова про стягнення з боржника основної винагороди від 18 лютого 2020 року у ВП №61322229, не містить вказівки на солідарний обов`язок стягнення основної винагороди.

Вказаними постановами приватний виконавець поклав обов`язок по сплаті 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню за виконавчим листом, і за своєю природою є основною винагородою, - окремо на кожного із боржників за виконавчим документом, що суперечить частині дев`ятій статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (Закон №1403-VІІІ).

За змістом положень частин четвертої, п`ятої статті 31 Закону №1403-VІІІ основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Відповідно до вимог частини сьомої статті 31 Закону №1403-VІІІ приватний виконавець протягом трьох днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює розрахунок основної винагороди, ознайомлює з ним сторони виконавчого провадження, роз`яснює їм порядок сплати та стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, слід відмітити, що станом на час відкриття виконавчого провадження (18 лютого 2020 року) законодавством чітко розрізнялися поняття порядку сплати, в якій на переконання суду входить визначення розміру основної винагороди, та окремо порядку стягнення такої винагороди.

Як вже було зазначено вище, у відповідності з частиною дев`ятою статті 31 Закону №1403-VІІ солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року за №643 ( Постанова №643).

Так, у відповідності до пункту 19 Постанови №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Суд наголошує, що пунктом 19 Постанови №643 чітко визначено умову, за якої приватний виконавець має право на одержання основної винагороди, а саме забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа майнового характеру, що в свою чергу дає право на отримання приватним виконавцем такої винагороди у розмірі 10 відсотків саме стягнутої ним суми.

Вказане повністю відповідає частині четвертій і п`ятій статті 31 Закону №1403-VІІІ.

Отож, в даному випадку мова йде про те, що для стягнення основної винагороди приватного виконавця повинно мати місце забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа.

Тобто, ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Крім вказаного, аналіз коментованого свідчить, що приватний виконавець має право на визначення (розрахунок) і як результат отримання основної винагороди виключно у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми.

Слід відмітити, що за змістом статті 45 Закону №1404-VІІІ розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Виходячи із послідовного аналізу даної правової норми, суд вважає за необхідне відмітити, що дана стаття встановлює черговість розподілу стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника), а також порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Частина третя даної норми, в свою чергу, визначає порядок стягнення основної винагороди, а не встановлення розміру, і тим паче не визначає розрахунок відповідного розміру, що врегульовується виключно абзацом 4 пункту 3 статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Водночас згідно вимог пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір не стягується, у разі виконання рішення приватним виконавцем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

З даного приводу слід зауважити, що законодавець розмежовує поняття розмір виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, при цьому встановлює однаковий порядок їх стягнення, але різний порядок їх встановлення (визначення).

При цьому, розмір основної винагороди приватного виконавця, визначений спеціальними нормами Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця".

До того ж, основна винагорода має бути розрахована, у даному випадку, зважаючи на солідарне стягнення боргу за виконавчим документом.

Враховуючи вищевказане, суд не знайшов правових підстав вважати правомірним винесення приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик Марією Олексіївною постанови від 18 лютого 2020 року про стягнення із ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця, в тому числі визначення її розміру в сумі 15582,74 грн. А тому адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни про визнання протиправною та скасування постанови від 18 лютого 2020 року ВП №61321026 про стягнення з боржника основної винагороди, підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 287, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни про визнання протиправною та скасування постанови від 18 лютого 2020 року ВП №61321026 про стягнення з боржника основної винагороди - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни від 18 лютого 2020 року ВП №61321026 про стягнення з боржника основної винагороди.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_4 Олексіївни (код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 287, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко