Справа № 440/449/20
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/449/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Козак А.К.,

представника відповідача Боровик Ю.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації.

Позовні вимоги:

визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації ДПС України № 1959/6/99-00-04-07-03-15/ІПК від 18.12.2019.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2020 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України (надалі також - відповідач, ДПС України) про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації.

Ухвалою від 03 лютого 2020 року Полтавський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, вирішивши розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи /а.с.34-35/.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував на незгоду з висновками індивідуальної податкової консультації № 1959/6/99-00-04-07-03-15/ІПК від 18.12.2019, отриманої від ДПС України. Позивач стверджував, що під час складення оскаржуваної податкової консультації відповідачем протиправно не взяті до уваги висновки, викладені в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 по справі № 440/1554/19. Цим судовим рішення було визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України №1416/6/99-99-13-02-03-15/ІПК від 03 квітня 2019 року про наявність у позивача обов`язку сплачувати єдиний внесок та подавати звітність, незважаючи на те, що він не займається незалежною професійною діяльністю. Крім того, позивач зазначав, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

10 березня 2020 року від відповідача надійшов до суду відзив на позов, у якому відповідач стверджував про правомірність оскаржуваної податкової консультації. Зокрема зазначено, що з 01.01.2017 платник єдиного внеску, визначений пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", перебуваючи на обліку у контролюючому органі, у разі неотримання доходу у відповідному звітному періоді зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем /а.с. 40-41/.

16 березня 2020 року від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, у якій позивач, додатково зазначив про протиправність оскаржуваної податкової консультації, посилаючись на те, що норми чинного законодавства вказують на те, що для виникнення у адвоката обов`язку сплачувати єдиний внесок та подавати звітність, такий адвокат повинен провадити незалежну діяльність та одержувати від такої діяльності дохід. Ігнорування тієї обставини, що позивачем не провадиться незалежна професійна діяльність, призвело до неправильних висновків відповідача у податковій консультації. Вказував, що наявність у нього свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю не є ознакою його як самозайнятої особи, або особи, що провадить незалежну професійну діяльність, а є необхідною підставою для виконання ним своїх безпосередніх обов`язків з огляду на норми Конституції України (стаття 131-2), що набрали чинності з 01.01.2019 року, відносно того, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді у судах першої інстанції.

Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності /а.с. 38/.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом

З 14.12.2004 року по 08.03.2007 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Кременчуцькою філією ВАТ "Українська страхова компанія "Дженералі Гарант".

У період з 29.07.2011 по 14.12.2018 позивач працював на посаді начальника юридичної служби у Дочірньому підприємстві "Фірма "Укртатнафтасервіс".

З 17.12.2018 року по теперішній час ОСОБА_1 займає посаду начальника юридичного відділу у ТОВ "Укртатнафтасервіс", що підтверджує наявна в матеріалах справи копія трудової книжки позивача.

У передбаченому законом порядку позивач отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 611 від 25.07.2008 /а.с. 16/.

11 березня 2019 року позивач звернувся до ДФС України із заявою, у якій просив надати індивідуальну податкову консультацію з того приводу, чи має він обов`язок як адвокат сплачувати єдиний внесок за себе в ті періоди, коли він не отримував дохід від здійснення адвокатської діяльності, при умові, що єдиний внесок за нього сплачував роботодавець /а.с. 47-49/.

03 квітня 2019 року ДФС України надана позивачу податкова консультація №1416/6/99-99-13-02-03-15/ІПК, зі змісту якої вбачається, що на думку контролюючого органу, платник єдиного внеску, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, у разі неотримання доходу у відповідному звітному періоді зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.

Не погодившись з такою податкової консультацією, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 у справі № 440/1554/19 визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України №1416/6/99-99-13-02-03-15/ІПК від 03 квітня 2019 року, а також зроблено висновок про те, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 у справі № 440/1554/19 постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року залишено без змін і відповідно - набрало законної сили.

ДПС України, керуючись статтею 53 Податкового кодексу України з урахуванням висновків Другого апеляційного адміністративного суду, викладених у постанові від 30.10.2019 по справі № 440/1554/19, надала податкову консультацію від 18.12.2019 № 1959/6/99-00-04-07-03-15/ІПК, за змістом якої повторно вказала, що платник єдиного внеску, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, у разі неотримання доходу у відповідному звітному періоді зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.

Не погодившись з такою податкової консультацією, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Норми права, що підлягають застосуванню

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08.07.2010 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пункту 3 цієї ж частини, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування .

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Згідно з частинами 2 та 3 статті 9 Закону №2464-VІ обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08.07.2010 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08.07.2010, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08.07.2010, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закон, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Зміст пп. 14.1.226. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України та статей 4.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08.07.2010 свідчить, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності.

Аналогічного висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.11.2018 у справі № 820/1538/17 (номер в ЄДРСР 77661749).

Податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно- правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Висновки щодо правозастосування

Отже, в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує або особа - сторона за цивільно-правовою угодою, або роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він працював за трудовою угодою цивільно-правового характеру чи був найманим працівником, а не самозайнятою особою.

Як встановлено судом, позивач в спірний період (січень 2017 року по грудень 2018 року) був найманим працівником. Зокрема, що стосується 2017-2018 років, то його роботодавець щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_1 в розмірі 101328,44 грн. /а.с. 55/.

Відповідач не оспорював того, що ОСОБА_1 не здійснював і не здійснює незалежну адвокатську діяльність, а працює виключно як найнятий працівник.

Таким чином, спір між сторонами у цій справі стосувався тільки застосування норми права щодо наявності чи відсутності у адвоката обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок за умови відсутності ведення ним незалежної професійної діяльності та сплати за нього єдиного соціального внеску роботодавцем, з яким адвокат уклав трудову угоду.

З даного приводу суд прийшов до висновку про невірне застосування норм закону відповідачем в оскаржуваній індивідуальній податковій консультації.

З проаналізованих судом норм можливо зробити висновок, що сам факт реєстрації особи (адвоката) як самозайнятої ще не створює обов`язку особи сплачувати єдиний соціальний внесок.

Таким чином, суд зазначає, що висновки щодо обов`язку позивача сплачувати ЄСВ за відсутності провадження ним самостійної адвокатської діяльності, викладені відповідачем у індивідуальній податковій консультації № 1959/6/99-00-04-07-03-15/ІПК від 18.12.2019, є невірними та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Аналогічних висновків дійшов і Полтавський окружний адміністративний суд у рішенні від 15.07.2019 у справі № 440/1554/19, вказавши про протиправність первинної податкової консультації.

Відповідні висновки також узгоджуються із усталеною практикою Верховного Суду, який зокрема, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув справу №160/3114/19 та зазначив у своєму судовому рішенні, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Суд вказує, що відповідач, нехтуючи висновком Полтавського окружного адміністративного суду, викладеним у рішенні від 15.07.2019 у справі № 440/1554/19, повторно надаючи податкову консультацію, протиправно посилається та використовує ті аргументи, оцінку яким суд вже надав.

Крім того, зі заяви позивача про надання індивідуальної податкової консультації вбачається, що єдине питання, яке він ставив відповідачу було питання про те, чи зобов`язаний він, як адвокат, сплачувати єдиний внесок в ті місяці (періоди), коли він не отримав доходу від здійснення адвокатської діяльності, при умові, що єдиний внесок за нього сплачував роботодавець.

Суд зазначає, що оскаржувана податкова консультація складається виключно із норм чинного законодавства щодо нарахування та сплати ЄВС та не дає конкретної відповіді ОСОБА_1 на його питання, абстрактно вказуючи, що будь-яка особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Зазначене не узгоджується з вимогами пунктів 52.2 та 52.3 Податкового кодексу України, якими передбачено, що індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

З огляду на викладене, оскаржувана податкова консультація є такою, що не відповідає встановленим до неї чинним законодавством вимогам.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обов`язок доведення обставин, які стали підставою для прийняття оскаржуваної податкової консультації покладено на контролюючий орган.

Відповідач не довів суду правомірності прийнятої ним індивідуальної податкової консультації.

Таким чином, суд перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Належним способом захисту прав позивача є визнання оскаржуваної індивідуальної податкової консультації протиправною та її скасування.

Надаючи оцінку вимозі позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати у визначений судом звіт про виконання рішення суду, суд не вбачає можливості такий контроль встановити, оскільки позивачем не ставилися жодні позовні вимоги зобов"язального характеру та підстав для вжиття заходів зобов"язального характеру не знайшов і суд. Судовий контроль же за своєю природою є способом спонукання до вчинення певних дій, до яких зобов"язує відповідача своїм рішенням.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. і суд дійшов висновку про задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ДПС України на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 грн 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ) про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України №1959/6/99-00-04-07-03-15/ІПК від 18 грудня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України витрати зі сплати судового збору у сумі 840 грн 80 коп. (вісімот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 17 березня 2020 року.

Головуючий суддя І.С. Шевяков