Справа № 500/1971/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Справа № 500/1971/19 пров. № 857/13131/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Кухтея Р.В.,Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Баб`юк П.М., 12:50:45 год, м. Тернопіль, дата складання повного тексту рішення 26 жовтня 2019 року, у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

27.08.2019 позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просить скасувати:

податкові повідомлення-рішення від 22.07.2019:

№2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 662810,01 грн.,в тому числі 441873,34 грн. за податковим зобов`язанням, 220936,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 55234,16 грн., в тому числі 36822,77 грн. за податковим зобов`язанням, 18411,39 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску на суму 32610,82 грн.;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- на суму 230077,08 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 27.07.2019 №2, №2; рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області про застосування штрафних санкцій від 27.07.2019 №; вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2019 №Ф-.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сідельні тягачі, які використовуються в господарській діяльності позивача,та напівпричепи не є вантажними автомобілями відповідно до чинного законодавства України, які визначені як основні засоби подвійного призначення пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України. Вказане свідчить про протиправність висновків відповідача щодо віднесення напівпричепів та сідельних тягачів до основних засобів подвійного призначення та необґрунтованість їх ототожнення з легковими або вантажними автомобілями, які віднесені податковим законодавством до засобів подвійного призначення. Судом не встановлено заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб від провадження підприємницької діяльності за 2017-2018 роки. Відповідно, це призвело до безпідставного донарахування військового збору та єдиного внеску, тому наведені вище доводи стосуються і встановленого заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36822,77 гривень та заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу від підприємницької діяльності, в розмірі 441873,34 гривень. Оскільки є безпідставним донарахування 230077,08 гривень єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, то відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 32610,82 гривень згідно з п. 3 ч. 11ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язковедержавне соціальне страхування». Відтак, оскаржувані повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску рішення прийняті відповідачем без урахування вимог ПК України та з порушенням передбачених статтею 2 КАС Українипринципів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,вважаючи його постановленим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, Головне управління ДПС у Тернопільській області оскаржило його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 рокута прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказує на те, що позивачем включено до складу валових витрат витрати, які не відповідають вимогам п.177.4 ст.177 ПК України, зокрема витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажні автомобілі, запчастини, бензин), які не можуть включатися до витрат підприємця, що передбачено пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Апелянт стверджує, що контролюючим органом правомірно встановлено заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік на загальну суму 246683,36 грн. та за 2018 рік на суму 195189,98 грн. Крім того, позивачем занижено сплату єдиного внеску за 2017 рік на суму 96031,10 грн, за 2018 рік на 134045,98 грн, а також порушено вимоги п.171.2 ст. 171, п.176.1 ст. 176 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України від 02.12.2010 № 2755-VІ, в результаті чого донараховано військового збору в сумі 36822,77 грн.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що у період з 20.06.2019 по 04.07.2019 відповідачем проведено планову документальну виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатами перевірки складено акт від 05.07.2019 №812/19-00-13-02/ НОМЕР_1 , згідно з висновкми якого перевіркою встановлені наступні порушення:

- п. 177.2 п. 177.4 ст. 177 ПК України від 02.12.2010 № 2755-VІ в результаті чого донараховано суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення діяльності за період перевірки в сумі 441873,34 грн в тому числі, по періодах: 2017 рік - 246683, 36 грн; 2018 рік - 195189,98 грн;

- п.171.2 ст. 171, п.176.1 ст. 176 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України від 02.12.2010 № 2755-VІ, в результаті чого донараховано військового збору в сумі 36822,77 грн, в тому числі: за 2017 рік - 20556,94 грн, за 2018 рік - 16265,83 грн.;

- абз. 1 п.2 ч. 1 ст. 7, п.2, п.11 ст.8, ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464 від 08.07.2010, в результаті чого підприємцем занижено сплату єдиного внеску за 2017 рік на суму 96031,10 грн, за 2018 рік на суму 134045,98 грн.;

- п.63.3 ст.63 ПК України від 02.12.2010 № 2755-VІ, а саме неподання повідомлення за формою №20-ОПП про об`єкти оподаткування і об`єкти пов`язані з оподаткуванням.

22 липня 2019року на підставі акту перевірки відповідачем були прийняті:

податкове повідомлення-рішення №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 662810,01 грн.,в тому числі 441873,34 грн. за податковим зобов`язанням, 220936,67 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

податкове повідомлення-рішення №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 55234,16 грн., в тому числі 36822,77 грн. за податковим зобов`язанням, 18411,39 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску на суму 32610,82 грн.;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- на суму 230077,08 грн.

Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваних рішень стало виявлене під час перевірки порушення позивачем пункту 177.4 статті 177 ПК України завищення валових витрат на сумі 2454851,90 грн за рахунок включення до складу витрат за 2017 рік вартості придбаних запасних частин на вантажні автомобілі, ремонт та технічне обслуговування вантажних автомобілів в сумі 1370463,10 грн та за 2018 рік 1084388,80 грн. Як встановлено відповідачем під час перевірки, ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат за 2017 та 2018 роки включив вартість придбаних запасних частин на вантажні автомобілі, вартість розхідних матеріалів на утримання автомобілів, ремонт та технічне обслуговування вантажних автомобілів, перелік придбаних товарно-матеріальних цінностей та розхідних матеріалів на утримання вантажних автомобілів, включених в склад валових витрат.

Відповідач зазначає, що всі транспортні засоби, які позивач використовував у господарській діяльності сідельні тягачі та напівпричепи підпадають під товарні позиції згідно УКТ ЗЕД основних засобів подвійного призначення (8704). Відповідно, запасні частини та послуги на зазначені транспортні засоби були використані у виробничому процесі для техобслуговування та ремонтів транспортних засобів (без модернізації та поліпшення) протягом 2017 та 2018 років. Отже, усі витрати на технічне обслуговування і ремонти сідельних тягачів та напівпричепів, на думку відповідача, належать до витрат на утримання вантажного автомобіля, а тому, не повинні включатися до підприємницьких витрат.

Не погоджуючись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням та вимогою фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про визнання їх протиправними та скасування.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України)

Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб відповідно до приписів статті 162 ПК України.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно ст.138 ПК України однією зі складових витрат, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є витрати операційної діяльності, які включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 177.2 ст. 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Пдпунктами 177.4.5, 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Наведеними нормами визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Аналіз положень цих правових норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами суб`єктами господарювання, які перебувають на загальній системі оподаткування є використання придбаних транспортних засобів, інших основних фондів та товарів в оподатковуваних операціях, у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. Підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат.Однак,не підлягають амортизації та не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Згідно п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до п.п 161.1.1 п. 161 ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа-резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Крім того, п.п. 161.1.5 п. 161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Податкового кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що фактичний вид діяльності позивача вантажні перевезення.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» № 2344-ІП від 05.04.2001 (далі Закон 2344-III)

В розумінні статті першої цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону 2344-III, автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, відповідно до Закону 2344-III транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:

загального призначення транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;

спеціалізованого призначення транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач;

пеціального призначення транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Відповідно до норм до Закону 2344-III напівпричіп причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Крім того, частиною третьою ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) транспортні засоби марки Volvo, DAF відносяться до типу спеціалізований вантажний сідловий тягач Е.

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, що не заперечується позивачем.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

Також, необгрунтованими є доводи позивача про те, що сідельний тягач є трактором з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої Розділу І Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1367 трактор моторизований колісний або гусеничний транспортний засіб сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкційною швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і приводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи. Зазначений транспортний засіб застосовується також для перевезення вантажів під час виконання сільськогосподарських та лісогосподарських робіт і обладнується сидіннями для пасажирів.

Перелік категорій транспортних засобів наведено в зазначеному Технічному регламенті від 28.12.2011 №1367, згідно з яким колісні трактори відносяться до категорії Т.

Такі висновки суду апеляційної інстанції повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.11.2019 у справі №807/250/18.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на ту обставину, що детальна класифікація транспортних засобів міститься в Українській класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, затв. Законом України «Про Митний тариф України» №584-VII від 19.09.2013 року, згідно якої сідельний тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів, товарна позиція: УКТ ЗЕД 8701 20 і при цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів, оскільки Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України «Про Митний тариф України», призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України.

Проте відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами Податкового Кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №807/250/18.

Так як позивачем до складу валових витрат за 2017-2018 роки протиправно включено вартість придбаних запасних частин на вантажні автомобілі, їхній ремонт та технічне обслуговування, вартість розхідних матеріалів на утримання автомобілів: за 2017 рік в сумі 1 370 463,10 грн. та 2018р. в сумі 1 084 388,80 грн., а всього на загальну суму 2 454 851,90 грн., контролюючим органом проведеною перевіркою встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 441 873,34 грн.

Крім того, оскільки заниження доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується військовий збір, та заниження суми військового збору відбулось за рахунок заниження чистого оподатковуваного доходу в результаті завищення витрат, пов`язаних з отриманням доходу, у зв`язку з нарахуванням позивачем амортизаційних відрахувань на основні засоби, які в розумінні підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України не підлягають амортизації, податковим органом правомірно донараховано військовий збір від здійснення підприємницької діяльності за 2017 -2018 роки.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок), умови та порядок нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 частини другої ст. 6 Закону № 2464).

Згідно з абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 (база нарахування єдиного внеску) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Пунктом 11 ст.8 Закону №2464 встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Перевіркою встановлено, що в порушення вимог абз.1 п.2 ч.І ст.7 п.2 п.11 ст.8. ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464 від (далі - Закон №2464) позивачем занижено сплату єдиного внеску внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017рік на суму 96 031,10 грн., за 2018 рік 134 045,98грн.

У відповідності до вимог ч.4 ст.25 Закону №2464 (заходи впливу та стягнення) 22.07.2019 року податковим органом у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надіслано позивачу, як платнику єдиного внеску, який має недоїмку, вимогу про її сплату.

На підставі п.3 ч.11 ст.25 Закону №2464 податковий орган застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску. Сума штрафних санкцій становить 32610,82 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального, що відповідно до приписів ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 рокуу справі № 500/1971/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. В. Кухтей
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 18.03.2020.