Справа № 640/4009/20
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

18 березня 2020 року м. Київ № 640/4009/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Кармазін О.А., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1
до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по здійсненню ліквідації АТ «ВТБ Банк» Шевченка Олександра Володимировича, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по здійсненню ліквідації АТ «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по здійсненню ліквідації АТ ВТБ «Банк» Шевченка Олександра Володимировича (01024, м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, 8/26) Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по здійсненню ліквідації АТ «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни (01024, м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, 8/26), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

1) визнати протиправним рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по здійсненню ліквідації АТ «ВТБ Банк» Шевченка Олександра Володимировича про невключення ОСОБА_1 до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів із вкладом в АТ «ВТБ Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

2) зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по здійсненню ліквідації АТ «ВТБ Банк» Стрюкову Ірину Олександрівну включити дані про ОСОБА_1 до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів із вкладом в АТ «ВТБ Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по договору банківського рахунку № НОМЕР_2 та надати вказаний перелік Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження в реєстрі відшкодування вкладникам для здійснення виплат.

Позов зареєстрований канцелярією суду 19.02.2020, підтвердженням чого є штамп вхідної кореспонденції Окружного адміністративного суду м. Києва, проставленого на позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, ухвалою суду від 02.03.2020 звернута увагу позивача на пропущенням позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України та запропоновано позивачу надати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом та обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Так, обставини, що зумовлювали звернення до суду виникли, починаючи з отримання позивачем листа від 31.05.2019 за вх. № 3213/1-2 від Уповноваженої особи банку з повідомленням про те, що поточний картковий рахунок з призначенням платежу «Надання зворотної фінансової допомоги підприємства працівнику згідно договору від 12.11.2018 № б/н, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Дія», є нікчемним правочином.

16.03.2020, на виконання вимог вищенаведеної ухвали від позивача на усунення недоліків позовної заяви надійшла, зокрема, заява про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач просить суд визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними.

В обґрунтування причин пропущених процесуальних строків звернення до суду позивач зазначає, що до позовної заяви додано копію листа від 31.05.2019 за вих. № 3213/1-2, що позивач отримала від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Шевченка Олександра Володимировича зі змісту якого вбачається, що на підставі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», поточний картковий рахунок з призначенням платежу «Надання зворотної фінансової допомоги підприємства працівнику згідно Договору б/н від 12.11.2018, є нікчемним правочином.

Додає, що у вказаному листі посилаючись на ст. 216 Цивільного кодексу України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У відповідності до вказаної статті Кодексу, в переліку юридичних наслідків недійсності правочину не передбачена можливість звернення до суду з передбачених підстав.

Відтак, за висновком позивача, суб`єкт владних повноважень не надав їй всю інформацію стосовно способу захисту її права, зокрема і в суді.

Позивач наголошує, що вона не є юристом за фахом, тому їй було не відомо, що вона має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів з даного спору та в який строк.

Зазначає, що фактично вона дізналася про те, шо має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав в грудні 2019 року, коли отримала безкоштовну консультацію юриста.

Позивач зазначає, що початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Додає, що строк в шість місяців визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Підсумовуючи викладене позивачка просить суд визнати причини пропуску нею строку для звернення з позовною заявою до суду, у справі № 640/4009/20, поважними.

По-перше, суд звертає увагу на те, що позивач наголошуючи на тому, що про порушення своїх прав вона дізналася лише у грудні 2019 року з моменту отримання безкоштовної юридичної допомоги та звернувшись до суду з позовом у лютому 2020 року, все ж таки просить суд визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду та поновити строк звернення.

По-друге, суд зазначає, що наведені позивачем обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, не можуть бути прийняті судом як такі, що підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд звертає увагу позивача на те, що дотримання строку звернення до суду, не є формальним ставленням суду до учасників справи. Ігнорування або неправильне застосування строків звернення до суду, призведе до порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права та, відповідно не забезпечення належного відправлення правосуддя.

При цьому, посилання позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду на те, що про порушення своїх прав вона дізналася лише у грудні 2019 року з моменту отримання безкоштовної юридичної допомоги є помилковим, оскільки відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

При цьому, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.

Слід наголосити, що принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Суд звертає увагу позивача на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У разі порушення такого строку та недотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що такий строк звернення до суду може бути обмеженим.

Так, на підставі рішення правління Національного банку України 27 листопада 2018 року №796-рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 листопада 2018 року № 3180 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ВТБ БАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення АТ «ВТБ БАНК» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 28 листопада 2018 року до 27 грудня 2018 рою включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора AT «ВТБ БАНК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» начальнику відділу аналізу фінансового стану банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду Заболотній Юлії Юріївні строком до 27 грудня 2018 року включно.

В подальшому, на підставі рішення правління Національного банку України від 18.12.2018 № 849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.12.2018 прийнято рішення № 3392 «Про початок процедури ліквідації AT «ВТБ БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації АТ «ВТБ БАНК» з 19.12.2018 по 18.12.2020 та призначено уповноважену особу Фонду Шевченка Олександра Володимировича.

Зазначену інформація також міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі Інтернет (http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/234-at-vtb-bank/40985-rozpochato-likvidatsiyu-at-vtb-bank-ta-delehovano-povnovazhennya-likvidatora banku), яка була опублікована 19.12.2018, тобто є загальновідомою.

Тобто, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» позивачу мало б бути відомо у грудні 2018 року.

Як зазначає позивач у позовній заяві листом від 31.05.2019 за вх. № 3213/1-2 вона отримала від Уповноваженої особи банку повідомлення про те, що поточний картковий рахунок з призначенням платежу «Надання зворотної фінансової допомоги підприємства працівнику згідно договору від 12.11.2018 № б/н, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Дія», є нікчемним правочином.

Наведене повідомлення, навіть за відсутності юридичної освіти, є доволі зрозумілим для сприйняття вказаних обставин як таких, що створюють вплив на майновий стан позивача та, відповідно, доволі природно спонукають особу, за її бажання, звернутися за отриманням, при необхідності, юридичної допомоги.

Відтак, про не включення позивача до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом в АТ «ВТБ Банк» позивачу стало відомо щонайменше 31.05.2019 (навіть не беручи до уваги оприлюднення відповідних рішень НБУ та ФГВФО), натомість до суду позивач звернулася 19.02.2020, тобто із значним пропуском шестимісячного строку на звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи вищевказане, суд не вбачає обґрунтованих підстав вважати строк звернення до суду позивача дотриманим, а отже, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, та беручи до уваги те, що причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, є неповажними, суд не вбачає належних підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом, а отже позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Керуючись ст. 123, п. 9 ч. 3 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Причини пропуску строку звернення до суду визнати неповажними.

Позовну заяву повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву. Копія позовної заяви залишається в суді.

Ухвала суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до ч. 7 ст. 169 КАС України ухвала може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293 -- 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) .

Суддя О.А. Кармазін