Справа № 425/226/20
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року справа №425/226/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Геращенко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу поліцейського взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Луганській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Водолад Івана Юрійовича на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області, від 13 лютого 2020 року (повний текст складено 18 лютого 2020 року в місто Рубіжне Луганської області) у справі № 425/226/20 (суддя І інстанції - Коваленка Д.С.) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Водолад Івана Юрійовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, а також закриття провадження у справі, -

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до поліцейського 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Водолад Івана Юрійовича, у якому просив суд скасувати постанову серія ЕАК № 1959144 від 10 січня 2020 року в справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень, а провадження закрити.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області, від 13 лютого 2020 року у справі № 425/226/20 позов задоволено. Скасовано постанову (серії ЕАК № 1959144) від 10 січня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень. Закрито справу про адміністративне правопорушення.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, при цьому посилаються на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовують тим, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що підтверджують вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що постанова ЕАК № 1959144 від 10.01.2020 підлягає скасуванню, оскільки вважав, що відповідач поліцейський взводу №1 роти №3 батальйону УПП в Луганській області ДПП сержант поліції Водолад І.Ю. допустив недоліки, а саме те, що під час розгляду справи не дослідив жодного доказу справі і не прийняв рішення про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що є підставою для адміністративної відповідальності, без доказів.

На думку відповідача висновки суду про те, що відповідачем не був виконаний обов`язок щодо повного, всебічного та об`єктивно з`ясування всіх обставин справи, встановлення чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідження наявних у справі доказів, надання їм належної правової оцінки і, як наслідок, було прийняте незаконне, необґрунтоване і невмотивоване рішення, є помилковими.

Позивачем відзивів на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 січня 2020 року відповідачем винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 1959144 за ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 , який керуючи 10 січня 2020 року о 13 год. 05 хв. транспортним засобом марки «MITSUBISHI PADJERO», державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Сєвєродонецьк, вул. Об`їзна, порушив п. п. 12.4 ПДР України, тобто перевищив встановлене обмеження швидкості на 35 км/год, якою до останнього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач прийняв оскаржувану ним постанову не у спосіб, що передбачений і чітко регламентований законом.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою КМ України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Відповідно до п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Згідно вимог ст.ст. 33, 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про дорожній рух», контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Згідно пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 254 КУпАП, протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Згідно частини 2,4 статті 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 35 Закону України Про Національну поліцію, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Відповідно до пп. а п. 2.4 Правил дорожнього руху України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України Про Національну поліцію, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Законом України Про Національну поліцію та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (надалі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року N 1395, передбачена можливість застосовувати відеофіксацію обставин правопорушення, в тому числі використовувати відеорегістратори.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення і відповідно процедури розгляду адміністративної справи за цим фактом, відповідачем надано диск з відеозаписом. В оскаржуваній постанові зазначені відомості про технічні засоби, яким здійснено відеозапис.

Як встановлено з відеозапису, здійсненого за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 № ТС000670 (а.с.37), який отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.09.2012 року № UA-V1/1-2903-2012 та пройшов повірку, чинну до 27.11.2020 (а.с.40-41), позивач рухався в населеному пункті зі швидкістю 85 км/год., перевищивши встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 35 км/год., чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 35 (тридцять п`ять) км/год та порушив п. 12.4 ПДР України. (У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.).

Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За змістом ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, й показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 77 КАС якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Колегія суддів враховує доводи апелянта про те, що до відзиву на позовну заяву відповідачем було надано належні докази на підтвердження вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, однак судом першої інстанції безпідставно не враховано зазначені докази.

Доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення зазначено наявний в матеріалах адміністративної справи відеозапис. Разом з тим, суд першої інстанції відеозапис не прийняв до уваги, не надав йому відповідної оцінки.

Із наданого відповідачем відеозапису, судом встановлено, що відповідно до частини 2 статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» патрульні поліції поінформували позивача, що зупинили його у зв`язку з тим, що позивач рухався в населеному пункті зі швидкістю 85 км/год., перевищивши встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 35 км/год., що є порушенням п. 12.4 ПДР України. Надалі поліцейський з`ясував всі фактичні обставини справи, роз`яснив позивачеві права та обов`язки особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені статтею 268 КУпАП та статтею 63 Конституції України. На вимогу позивача, був оглянутий доказ, а саме запис лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 № ТС000670 на якому відображено факт руху автомобіля під керуванням позивача в населеному пункті зі швидкістю 85 км/год. В подальшому відповідач виніс постанову серії ЕАК № 1959144 за ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП та наклав стягнення у вигляді штрафу в розмірі 225 грн., копію якої отримав позивач.

Вищезазначене спростовує доводи позивача щодо; необхідності вручення повістки позивачу; вирішення справ про адміністративні правопорушення виключно судом; порушення відповідачем положень статті 278 КУпАП (підготовки до розгляду справи); не можливості скористатись правами через не складання протоколу відповідачем; під час розгляду відповідачем справи, у нього не було можливості заявити клопотання та/або скористатись правовою допомогою

Крім того, колегія суддів зазначає, що наданий суду доказ у вигляді відео запису події, що відбулась підтверджує те, що відповідач вирішував питання, передбачені статтею 278, відповідачем розглядались клопотання які були заявлені позивачем, поліцейський двічі надавав позивачу можливість скористатись своїми правами, частиною з яких позивач скористався. Крім того, під час розгляду справи безпосередньо на місці вчинення правопорушення, відповідач, а також позивач ознайомлювались з записом лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 № ТС000670 на якому відображено факт руху автомобіля під керуванням позивача в населеному пункті зі швидкістю 85 км/год.

Відтак, адміністративне стягнення застосовано відповідачем у відповідності до вимог закону, у межах санкцій статті, за якою позивач притягнутий до адміністративної відповідальності, а тому підстави для задоволення позову відсутні, оскільки постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, доказів, які б спростовували факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем не надано, а судом таких обставин не встановлено. При цьому, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах доказами.

З огляду на викладене, поліцейський Водолад І.Ю. не допустив порушень порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Стосовно доводів позивача, що справа про адміністративне правопорушення протиправно була розглянута на місці зупинки транспортного засобу, а не за місцезнаходженням органу, який уповноважений розглядати такі справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Згідно приписів пункту 2.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 КУпАП, на яке посилається позивач, вбачається, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, із посиланням на вищевказане рішення Конституційного Суду України, щодо незаконності розгляду відповідачем справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення з огляду на те, що законом України від 14 липня 2015 року № 596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» внесено зміни до ст.258 КУпАП, зі змісту яких вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 283 КУпАП.

Таким чином, Рішення Конституційного Суду України, на яке посилається позивач, приймалось до внесення змін у статтю 258 КУпАП.

Отже, судом апеляційної інстанції не беруться до уваги доводи позивача з приводу неналежного місця розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 15.03.2018 по справі №554/5558/16-а, від 12.03.2018 по справі №751/6165/17.

Законом України від 14 липня 2015 року № 596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» внесено зміни до статті 258 КУпАП, зокрема, доповнено абзацом 4, зі змісту якого вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення порушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 283 КУпАП без складання відповідного протоколу.

Дані норми кореспондуються із положеннями пунктів 2, 3 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, відповідно до якої постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Із вищезазначеного слідує, що дії відповідача щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці вчинення правопорушення є такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції враховує, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 № ТС000670 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки "Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam", який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року № 437 і становить 1 рік.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 лютого 2016 року № 193.

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки TruCam LTI 20/20 № ТС000670 пройшов повірку, чинну до 27.11.2020.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м. Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

Враховуючи викладене, впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим.

Крім того, з відеозапису убачається, що відповідач ознайомив позивача з сертифікатом затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.09.2012 року № UA-V1/1-2903-2012 і свідоцтвом про повірку законодавчо-врегульованого засобу вимірювальної техніки.

Вищезазначене спростовує доводи позивача про не законності застосування відповідачем засобу вимірювальної техніки TruCam LTI 20/20 № ТС000670.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, що призвело до ухвалення судового рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права та є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Пунктом 4 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу поліцейського взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Луганській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Водолад Івана Юрійовича на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 13 лютого 2020 року у справі № 425/226/20 - задовольнити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області, від 13 лютого 2020 року у справі № 425/226/20 - скасувати.

Прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до поліцейського 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Водолад Івана Юрійовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі.

Повне судове рішення складено 18 березня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В.Геращенко