Справа № 400/2089/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/2089/19

Категорія: 111060000

Головуючий в 1 інстанції: Брагар В.С.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ГУ ДФС в Миколаївській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.03.2019 року № 5, № 5, № 5, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 14.03.2019 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-27 від 14.03.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що оспорюванні рішення прийняті податковим органом за результатом документальної позапланової невиїзної перевірки, яка проведена без належних підстав встановлених підпунктом 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України, та в порушення пункту 42.4 статті 42 та пункту 79.2 статті 79 ПК України була розпочата до отримання платником податків наказу та повідомлення на перевірку. Також позивач заявила незгоду з висновками перевірки, які лягли в основу оспорюваних рішень органу ДФС.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано:

- податкові повідомлення-рішення від 14.03.2019 року № 5, № 5, № 5;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 14.03.2019 року;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) Ф-27від 14.03.2019 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Миколаївській області на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 600,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ГУ ДФС в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року, як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача по суті спору та залишив поза увагою той факт, що наказ та повідомлення про проведення перевірки було направлено з дотриманням статті 42 ПК України завчасно, а саме 25.01.2019 року до проведення перевірки та складання відповідного акту. Також апелянт зауважив, що суд першої інстанції неправильно зазначив дату вручення наказу та повідомлення, а саме 26.02.2019 року, оскільки, внаслідок умисного ухилення від отримання поштової кореспонденції 26.02.2019 року лист було повернуто контролюючому органу. Крім того, суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінку встановлених під час перевірки позивача вимог податкового законодавства. Обґрунтовуючи незгоду з рішення суду в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу апелянт посилається на незначну складність справи та на ціну позову, яка складає 20 803,75 грн., у той час, як послуги на професійну правничу допомогу оцінено в 11 600 грн., що складає понад 50% ціни позову.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом встановлено, що посадові особи ГУ ДФС у Миколаївській області, керуючись підпунктом 20.1.4 пункту 20.1. статті 20, підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпунктом 78.1.13 пункту 78.1 статті 78 ПК України, Закону України "Про збір та облік єдиного загальнообов`язкове державне соціальне страхування" відповідно до повідомлення від 25.01.2019 № 36/14-29-03-01-36 та наказу від 23.01.2019 року №128, виписаного управлінням ДФС у Миколаївській області "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 ", у період з 04.02.2019 року по 08.02.2019 року провели документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питання порушення вимог податкового законодавства в частині виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок не платником податків трудових договорів з найманими особами за період з 01.05.2018 по 31.10.2018 року, згідно акту фактичної перевірки від 22.10.2018 №2511/14 07/ НОМЕР_1 .

За результатом перевірки складено акт від 15.02.2019 за № 204/14-29-13-05-11/ НОМЕР_1 , за висновками якого встановлено порушення п.2,3,4:

1) підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, пункту 51.1 статті 51, підпункту "б" пункту 176.2 статті 176 ПК України, а саме не включено до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку;

2) підпункту168.1.2 пункту 168.1 статті 168, пункту 176.2а) статті 176 ПК України, а саме не перерахування податку на доходи з фізичних осіб із заробітної плати;

3) пункту 16 прим.1 підр. 10 р. ХХ, підпункту168.1.2, пункту168.1, статті168, пункту176.2а) статті 176 ПК України, а саме не перерахування військового збору із заробітної плати;

4) пункту 1 частини другої статті 6 та частини п`ятої статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме заниження єдиного внеску.

На підставі зазначеного акту, контролюючим органом 14.03.2019 року були прийняті податкові повідомлення-рішення № 5, № 5, № 5, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № та вимога про сплату боргу (недоїмки) Ф-27, що є предметом оскарження у даній справі.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи позов суд першої інстанції вважав, що позапланова невиїзна перевірка позивача була проведена посадовими особами контролюючого органу без вручення у порядку, визначеному статтею 42 ПК України, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки, що позбавило платника податків можливості реалізації свого права на ознайомлення із наказом до початку здійснення контрольного заходу та подання відповідних пояснень й документів. Тому, суд вважав, що посадові особи контролюючого органу не мали правових підстав для здійснення такої перевірки, що стало підставою для визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків, а саме компетенції у податкового органу на прийняття акту індивідуальної дії - податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами пункту 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Згідно з пунктом 79.3 статті 79 ПК України присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Відповідно до абзацу 2 пункту 78.4 статті 78 ПК України, право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Незважаючи на проголошену пунктом 79.3 статті 79 ПК України необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України.

Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно до абзацу 1 пункту 42.4 статті 42 ПК України платники податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті, можуть здійснювати листування з контролюючими органами засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронний цифровий підпис".

При цьому абзацом 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України визначено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

На переконання колегії суддів, з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Крім того, оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку. Невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.

Таким чином, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Невиконання умов встановлених пунктом 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а саме - компетенції у податкового органу на прийняття акту індивідуальної дії.

Даний висновок узгоджується із правовою позицію Верховного Суду викладеною у постановах від 16 січня 2018 року по справі № 2а/1570/4582/11, від 23 січня 2018 року у справі № 804/12558/14.

У зазначених постановах Верховний Суд вказує про те, що у випадку незаконності перевірки, прийнятий за результатами такої перевірки акт індивідуальної дії автоматично підлягає визнанню протиправним та скасуванню, що враховується судом апеляційної інстанції відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказ від 23.01.2019 року про проведення перевірки разом із повідомленням від 25 січня 2019 року надсилався на податкову адресу позивача, та не був йому вручений, а повернувся до податкового органу з зазначенням причини невручення поштового відправлення "за закінченням терміну зберігання". Органом поштового зв`язку проставлено вказану відмітку 21.02.2019 (а.с.56).

Як зазначалось вище, платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.

Таким чином, саме з 21 лютого 2019 року ФОП ОСОБА_1 вважається належним чином повідомлена про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, тобто після початку проведення перевірки, що контролюючим органом не заперечується.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо незаконності проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки позивача у зв`язку з неповідомлення платника податків у визначеному порядку до початку проведення перевірки, а тому прийняті за результатами такої перевірки акти індивідуальної дії автоматично підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову і доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в частині розподілу витрат на правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч.9 ст.139 КАС України).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічні критерії застосовує Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18, Суд зокрема зазначив, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

Так, на підтвердження надання відповідних послуг до суду були надані: Договір про надання правової/правничої допомоги № 54 від 21 листопада 2018 року, Додаткову угоду № 1 від 02 квітня 2019 року до Договору № 54, акт виконаних робіт від 12 вересня 2019 року та Квитанцію до прибуткового касового ордера № 5 від 17.09.2019р. на 11 600,00 грн.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Як вбачається з наданих документів, гонорар адвоката встановлений в сумі 800 грн. за одну годину роботи.

Всього адвокатом витрачено 14,5 годин, з яких:

- 1 година підготовка, здача скарги (в порядку адміністративного оскарження) від 08.04.2019р. до ДФС;

- 30 хвилин розгляд наданої ДФС відповіді на скаргу від 08.04.2019р.;

- 3 години направлення адвокатського запиту №62 від 04.04.2019р.: складання запиту 30 хвилин; здавання запиту - 30 хвилин, отримання та ознайомлення з наданими документами 2 години;

- 1 година консультування з питання можливості та перспективності подачі позову;

- 9 годин: підготовка, складання та подача позову: підготовка - 1 година, складання - 7 годин (з урахуванням 2 годин копіювання копій документів доданих до позову та складання клопотання про витребування доказів), складання додатків до позову - 30 хвилин, подача - 30 хвилин.

На переконання колегії суддів, нескладність даної справи свідчить, що гонорар адвоката встановлений в розмірі 800 грн. за одну годину робот є явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

З урахуванням нескладності справи викликає сумнів витрати адвокатом 14,5 годин, зокрема, у необхідності такої тривалої консультації (1 год.) клієнта щодо перспективності подачі позову. Також, колегія суддів ставить під сумнів обґрунтованість відшкодування роботи адвоката на копіювання копій документів доданих до позову та складання клопотання про витребування доказів, оскільки копіювання документів не є видом правничої допомоги, а доказів складання відповідного клопотання в матеріалах справи відсутні. Таким чином, колегія суддів надходить до висновку, що заявлена адвокатом тривалість витраченого часу є необґрунтованою, тому суд також вважає за необхідне її зменшити.

Враховуючи вищевикладене, а також фактичний об`єм виконаної роботи та її незначну складність, колегія судів вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, що є суб`єктом владних повноважень в розмірі 3 000 грн.

Крім того, на підтвердження витрат пов`язаних з апеляційним розглядом даної страви представником позивача до апеляційного суду були надані: Договір про надання правової/правничої допомоги № 4/20 від 10 січня 2020 року, Додаткову угоду № 1 від 05 лютого 2020 року до Договору № 4/20, акт здачі-прийому від 06 лютого 2020 року та Квитанцію до прибуткового касового ордера № 9 від 07.02.2020р.

З наданих документів, гонорар адвоката встановлений в сумі 800 грн. за одну годину роботи.

Всього адвокатом витрачено 7 годин, з яких:

- 30 хвилин ознайомлення з апеляційною скаргою;

- 30 хвилин консультування клієнта з питання порядку розгляду справи в суді апеляційної інстанції по розгляду апеляційної скарги у справі та перспектив розгляду;

- 5 годин підготовка, складання та подача відзиву на апеляційну скаргу (підготовка - 30хв., складання - 5 год., подача через ДП "Укрпошта" 30 хв.).

Так, колегія суддів зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу, фактично продубльовано норми права та деякі доводи які було зазначено в позові, а отже не потребувало значних зусиль.

При цьому, колегія суддів зазначає, що подача через ДП "Укрпошта" до суду відзиву на апеляційну скаргу не є видом правової допомоги.

Вищенаведене свідчить, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та складністю справи, та не вимагало значного обсягу юридичної і технічної роботи.

За таких обставин, дослідивши зміст поданих документів та враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката з урахуванням обставин даної справи, колегія суддів вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, що є суб`єктом владних повноважень, у зв`язку з розглядом апеляційної скарги в розмірі 800 грн.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 15 липня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 286, 308, 313, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року в частині розподілу витрат на правничу допомогу скасувати, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 гривень ( три тисячі гривень).

В інший частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 800,00 гривень ( вісімсот гривень).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складено та підписано 19 березня 2020 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова