Справа № 640/20153/19
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 року м. Київ № 640/20153/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАИВНИ СПРАВИ:

Громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від 05.04.2019 № 133 про відмову в прийнятті заяви громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2) визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України про відхилення скарги на рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області про відмову в прийнятті заяви;

3) зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є громадянином Сомалі та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що був вимушений залишити територію Сомалі та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали обґрунтовані побоювання за життя та здоров`я. Позивач побоюється переслідування з боку терористичного угруповання «Аль-Шабааб», а також загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Крім того, позивач зазначає, що влада Сомалі не здатна забезпечити захист йому від вищенаведених загроз.

Державна міграційна служба України проти позову заперечує з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Посилається на те, що позивач не відноситься до кола осіб, які є біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, внаслідок чого підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області правом на подання відзиву не скористалось, внаслідок чого суд вважає за можливе розглянути справу і вирішити спір на підставі наявних доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято оскаржуваний наказ №133, яким відповідно до частини 6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено громадянину Федеративної республіки Сомалі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, за результатами розгляду скарги позивача на Наказ №133 від 05.04.2019, Державною міграційною службою України прийнято Рішення від 18.09.2019 №137-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС, яким відхилена скарга позивача наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 05.04.2019 №133.

Не погоджуючись з правомірністю і обґрунтованістю вказаних рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 1 ч.1 ст.13 Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що орган Міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у випадку існування рішень, якими такій особі вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - громадянин Сомалі, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Сомалі м. Афгойє, за національністю Габойє, сповідує іслам, розлучений. Документи, що посвідчують особу відсутні. Прибув на Україну 15 листопада 2014 року, автомобільним сполученням, таємно та нелегально.

За отриманням захисту на території України звертався, в даному випадку, втретє. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебуває нелегально.

Вперше до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 28 травня 2015 року.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016 №49-16 позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 09.03.2016 зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи відмову неправомірною, позивач звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року №826/4121/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову та визнано законною відмову Державної міграційної служби України у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою позивача, на підставі того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди не правильно застосували норми матеріального або процесуального права.

У повторній заяві від 02.02.2017 до органу міграційної служби основною причиною звернення за захистом позивач зазначив загальнопоширене насильство в Сомалі та боязнь зазнати переслідувань від членів угрупування « Аль -Шабаб».

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скарги на відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 02.02.2017 № 44 та рішенням Державної міграційної служби України в м. Києві від 12.06.2017 № 42-17 було відмовлено заявнику - громадянину Сомалі ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В серпні 2017 року громадянин Сомалі ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом №826/10017/17 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі - відповідач 2), у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого видане Повідомлення № 9 від 02.02.2017 про відмову у прийнятті заяви про визнання громадянина Сомалі ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 42-17 від 12.06.2017 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є однією і тією ж особою, а ім`я зазначено зі слів позивача, адже будь-які документи, що підтверджують його особистість відсутні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2018 №826/10017/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В рамках справ №826/4121/16, №826/10017/17 встановлено, що при зверненні із заявою до відповідача 1 вперше, позивач стверджував, що виїхав з країни походження через те, що до нього на роботу у готель «ШАМО», навідалися члени угрупування «Аль-Шабааб» з вимогою щоб іноземець покинув зазначену роботу, у противному випадку погрожували смертю, на що позивач повідомив про відсутність іншої роботи та про те, що на зароблені кошти він допомагає хворій матері. Згодом іноземець на викладене погодився, після чого представники угрупування Аль -Шабааб пішли і 27.02.2015 підірвали готель «ШАМО». Іноземець стверджує, що в той час знаходився саме в готелі та отримав поранення. За тим, позивач зазначає, що додому до позивача навідалися представники наведеного угрупування та повідомили, якщо той не буде з ними співпрацювати вони його вб`ють та дали йому три тижні для прийняття рішення, після чого заявник поїхав до Ефіопії а згодом до Російської Федерації та в Україну.

Заявник повідомив, що причиною його виїзду із Сомалі, є загроза від терористичного угрупування «Аль - Шабааб», він виїхав із Сомалі, бо там війна та безлад, йому небезпечно там перебувати.

Водночас в заяві від 02.02.2017 заявник повідомляє зовсім іншу інформацію, а саме про те що в Сомалі він продавав заборонені терористичним угрупуванням « Аль -Шабааб» товари - цигарки, компакт-диски, що визнається « Аль-Шабаабом » як «харам», тобто порушенням ісламських законів шаріату, і відповідно, тягне за собою суворе покарання (часто вбивство) з боку « Аль-Шабааб ». Після його відмови вступити до терористичної організації представники «Аль-Шабаабу» викрали позивача та били, примушуючи стати членом терористичної організації.

Подібні за змістом пояснення наведено позивачем і в заяві-анкеті, яка була передумовою прийняття відповідачами оскаржуваних в рамках даної справи рішень.

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідачів, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті відповідачами на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович