Справа № 140/287/20
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2020-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року ЛуцькСправа № 140/287/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; зобов`язання призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 вказаного Закону.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії та 31 травня 2019 року (після досягнення віку 55 років) звернулась до Нововолинсько-Іваничівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальні захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Проте за результатом розгляду поданих документів ГУ ПФУ у Волинській області листом від 30 липня 2019 року №11284/02-39 повідомило про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку з тих підстав, що період її проживання та роботи в зоні добровільного гарантованого відселення становить менше трьох років.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач не врахував усіх обставин, зокрема, наявність у неї посвідчення, яким встановлено статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії як такій, що постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років. Цю обставину було встановлено та перевірено при видачі їй посвідчення комісією Волинської обласної державної адміністрації. Факт її проживання у період з 27 травня 1985 року по 20 березня 1990 року в місті Дубровиця Рівненської області, яке відноситься до зони добровільного гарантованого відселення внаслідок аварії на Чорнобильській атомній електростанції (АЕС), також підтверджується довідкою Дубровицької міської ради від 21 жовтня 2019 року №4501. Як стверджує позивач, до цього населеного пункту для проживання у березні 1985 року вона переїхала, перебуваючи у декретній відпустці, оскільки її чоловік був направлений на роботу на Дубровицьку бавовняно-прядильну фабрику в порядку переведення. Тут сім`я проживала до 20 березня 1990 року, а надалі була направлена виконавчим комітетом Рівненської обласної ради народних депутатів для працевлаштування та забезпечення житлом до міста Нововолинська Волинської області.

З урахуванням цих обставин вважає, що має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, при цьому на час звернення із заявою про призначення пенсії їй виповнилось 55 років та вона має необхідний страховий стаж. За таких самих обставин її чоловіку ОСОБА_2 пенсія призначена зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України Про статус і соціальні захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як зазначила позивач, єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом України Про статус і соціальні захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, у її випадку для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

З наведених підстав ОСОБА_1 просила позов задовольнити, оскільки протиправними діями відповідача порушено її право на пенсію.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав (а.с.46-53). В обґрунтування цієї позиції вказав, що 31 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, за змістом якої особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи можуть претендувати на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, якщо вони постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

Як зазначив відповідач, ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії за віком надала, у тому числі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та довідку про період реєстрації у зоні гарантованого добровільного відселення за період з 27 травня 1985 року по 20 березня 1990 року. Однак відомості щодо факту постійного проживання ОСОБА_1 не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року відсутні. Згідно із записами трудової книжки позивач з 27 серпня 1981 року по 25 серпня 1988 року працювала на Нововолинській бавовняно-прядильній фабриці, а з 01 жовтня 1989 року по 31 березня 1990 року у Сарненському комбінаті громадського харчування, який знаходиться на території посиленого радіологічного контролю; на території, віднесеній до зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01 січня 1993 року вона працювала лише 5 місяців 20 днів (на Дубровицькій бавовняно-прядильній фабриці у період з 23 вересня 1988 року по 30 січня 1989 року та з 11 квітня 1989 року по 22 травня 1989 року), а також проживала та здійснювала догляд за дитиною до трьох років 7 місяців 15 днів. На думку відповідача, факт не проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення опосередковано підтверджується і свідоцтвом про народження сина ОСОБА_3 у місті Новововолинську.

Відповідач вважає, що одного лише посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи недостатньо для засвідчення особливого статусу особи при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки із посвідчення неможливо встановити період роботи, населений пункт та період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 з моменту аварії по 31 липня 1986 року на території радіоактивного забруднення не проживала, то початкова величина зниження пенсійного віку до неї не застосовується.

З наведених підстав рішенням ГУ ПФУ у Волинській області відмовлено у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, про що ОСОБА_1 повідомлено листом від 30 липня 2019 №11284/02-39.

Відповідач, посилаючись на безпідставність позову, просив відмовити задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року постановлено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у межах строку розгляду справи, встановленого частиною першою статті 258 КАС України.

У судовому засіданні 13 березня 2020 року позивач та її представник позов підтримали з підстав, про які зазначено у позовній заяві, та просили позовні вимоги задовольнити повністю; представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити з підстав, наведених у відзиві на позов.

Після оголошеної судом за клопотанням представника позивача перерви сторони у судове засідання не прибули. Водночас, від учасників справи надійшли клопотання про продовження розгляду справи за їх відсутності (а.с.101-104).

Відтак, суд з урахуванням приписів частини третьої статті 194, частини дев`ятої статті 205, частини четвертої статті 229 КАС України розгляд справи судом проведено та завершено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) як громадянка, яка постійно працювала чи працює, або проживала чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1985-1990 роках, що стверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Волинською обласною державною адміністрацією 25 грудня 1993 року (а.с.11).

31 травня 2019 року позивач звернулася до Нововолинсько-Іваничівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.57). Як видно із розписки-повідомлення (а.с.58), позивач разом із заявою подала, зокрема, такі документи: трудову книжку серії НОМЕР_2 ; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 ; довідку від 21 березня 2013 року №491, видану КП Будинкоуправління міста Дубровиця Рівненської області, та ін. (а.с.59-71).

За результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів ГУ ПФУ у Волинській області відмовило у призначенні їй пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, про що повідомило заявницю листом від 30 липня 2019 року №11284/02-39 (а.с.20). Як свідчать матеріали справи, про прийняте рішення ОСОБА_1 дізналася 10 жовтня 2019 року, ознайомившись із ним під підпис (а.с.22). У повідомленні про прийняте рішення ГУ ПФУ у Волинській області зазначило, що станом на 01 січня 1993 року ОСОБА_1 дійсно працювала в зоні гарантованого добровільного відселення 05 місяців 20 днів (з 23 вересня 1988 року по 30 січня 1989 року та з 11 квітня 1989 року по 21 березня 1990 року), а також проживала та здійснювала догляд за дитиною до трьох років 07 місяців 15 днів (з 26 серпня 1988 року по 22 вересня 1988 року, з 31 січня 1989 року по 10 квітня 1989 року, з 23 травня 1989 року по 30 вересня 1989 року), однак пенсія призначається із зменшенням пенсійного віку особам, які постійно проживали чи постійно працювали або працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше трьох років. ОСОБА_1 повідомлено про право на пенсію у віці 60 років за наявності страхового стажу не менше 31 року на підставі статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Позивач, вважаючи, що з урахуванням норм Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи набула право на пенсію із зменшенням пенсійного віку, у призначенні якої їй протиправно відмовлено, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України гарантує право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України від 28 лютого 1991 року №796-XII Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закон №796-XII) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно зі статтею 9 Закону №796 особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначено статтею 55 Закону №796-ХІІ. Згідно з частиною третьою цієї статті призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і цього Закону.

За умовами частини першої статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-IV; тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Водночас, частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ встановлено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи - особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, зменшення віку становить 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (пункт пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).

Виходячи із змісту суспільних правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.

За змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Частиною першою статті 15 Закону №796-ХІІ встановлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування. У свою чергу, частиною третьою статті 65 Закону №796-XII обумовлено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

В пункті 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №551 (далі Порядок №551), уточняється, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Як зазначено у пункті 11 Порядку №551, посвідчення видаються особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток 5).

Із системного аналізу наведених правових норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 роки не менше трьох років. Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом в постановах від 27 лютого 2018 року у справі №344/9789/17, від 22 січня 2019 у справі №129/1535/17, від 11 вересня 2019 року у справі №205/8713/16-а, від 21 листопада 2019 року у справі №572/47/17 та ін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має посвідчення громадянки, яка постійно працювала чи працює, або проживає чи проживала у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 роках (серія Б №001848 від 25 грудня 1993 року), відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ. З матеріалів справи слідує, що таке посвідчення було видане на підставі довідки Рівненської обласної державної адміністрації від 16 грудня 1992 року №619 (а.с.13) про факт проживання ОСОБА_1 станом на 01 січня 1993 року у місті Дубровиця Рівненської області не менше трьох років, а саме з 06 березня 1985 року по 20 березня 1990 року (додаток 5 до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію Законів Української РСР Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи місто Дубровиця Рівненської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Довідками виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області від 21 жовтня 2019 року №4501 (а.с.16), від 22 листопада 2019 року №951 (а.с.78) стверджується про те, що ОСОБА_1 була зареєстрована в місті Дубровиця Рівненської області з 27 травня 1985 року по 20 березня 1990 року. Аналогічного змісту довідка від 21 березня 2013 року №491, видана КП Будинкоуправління міста Дубровиця Рівненської області (а.с.71), була пред`явлена ОСОБА_1 разом із заявою про призначення пенсії. Підстави та достовірність видачі довідки від 21 березня 2013 року №491 були предметом перевірки ГУ ПФУ в Рівненській області, про що складено акт від 24 червня 2019 року №124 (а.с.75-76), яким встановлено відповідність даних, зазначених у довідці, відомостям документів, на підставі яких вона була видана (картці форми А). Разом з тим, відповідач дійшов висновку, що ці довідки лише вказують на зареєстроване місце проживання особи та не підтверджують факту місця проживання особи.

Водночас, позивачем надано основний документ, що підтверджує її право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, що свідчить про фактичне проживання на території зони гарантованого добровільного відселення протягом 1985 - 1990 років, тобто не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року. Відповідачем як суб`єктом владних повноважень, рішення та дії якого оскаржуються, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий ОСОБА_1 статус скасований.

Інші докази, такі як свідоцтво про народження НОМЕР_3 , вказують про місце народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 сина позивачки в місті Дубровиця Рівненської області (а.с.31). Архівна довідка від 10 березня 2020 року №157 про заробітну плату у період роботи ОСОБА_1 на Нововолинській бавовняно-прядильній фабриці з серпня 1981 року по серпень 1988 року (а.с.93) безпосередньо не містить відомостей про надання відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами, по догляду за дитиною, але зазначений у ній розмір виплат, починаючи з липня 1985 року по серпень 1988 року, у сукупності з іншими доказами (копіями свідоцтв про народження дітей ІНФОРМАЦІЯ_3 та 21 січня 1987 року) дає зрозуміти, що позивач у зв`язку із народженням дітей не постійно працювала на фабриці, що у свою чергу спростовує доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 у період з дня аварії та упродовж 1987-1988 років не могла фактично проживати в місті Дубровиця (за місцем реєстрації) лише з тих підстав, що у цей період вона перебувала у трудових відносинах із Нововолинською бавовняно-прядильною фабрикою. Суд критично оцінює твердження відповідача, що народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 - сина позивачки - у місті Нововолинську Волинської області (як зазначено у свідоцтві про народження НОМЕР_4 , а.с.32) опосередковано підтверджує те, що ОСОБА_1 не проживала в місті Дубровиця. З цього приводу суд зазначає, що сам факт реєстрації місця народження (яке мало місце до дня аварії на Чорнобильській АЕС) не спростовує факту проживання ОСОБА_1 разом з іншими членами сім`ї в місті Дубровиця Рівненської області. Так з направлень виконавчого комітету Рівненської обласної ради народних депутатів від 06 лютого 1990 року №96 та виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 02 липня 1990 року №24-984/4 слідує, що ОСОБА_2 разом із сім`єю ( ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 сини, ОСОБА_5 мати) направляються саме з міста Дубровиця Рівненської області у місто Нововолинськ Волинської області для забезпечення житловою площею та працевлаштування (а.с.14-15).

У свою чергу, протоколи опитування адвокатом свідків (а.с.23, 26, 28) не відповідають принципу допустимості доказу, встановленого статтею 74 КАС України, оскільки такі докази здобуті не у встановленому законом порядку.

Не є беззаперечними аргументами відповідача про не підтвердження факту проживання ОСОБА_1 на території гарантованого добровільного відселення його посилання на відомості трудової книжки НОМЕР_2 (а.с.8-10). Згідно із записами цієї трудової книжки ОСОБА_1 з 27 серпня 1981 року по 25 серпня 1988 року працювала на Нововолинській бавовняно-прядильній фабриці та звільнена по переводу на Дубровицьку бавовняно-прядильну фабрику; з 23 вересня 1988 року по 30 січня 1989 року та з 11 квітня 1989 року по 22 травня 1989 року вона працювала на Дубровицькій бавовняно-прядильній фабриці; з 01 жовтня 1989 року по 21 березня 1990 року - на Сарненському комбінаті громадського харчування.

Відповідно до частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Однак трудова книжка не відноситься до документів, які підтверджують період проживання потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні радіоактивного забруднення. Відтак, суд вважає, що дані трудової книжки не можуть спростувати факт постійного проживання позивача у зоні радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується довідкою відповідного органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Отже, висновки про не підтвердження місця проживання ОСОБА_1 у період, зокрема, з 26 квітня 1986 року (з дати аварії) по 20 березня 1990 року є лише припущенням відповідача, які належними і допустимими доказами не підтверджені. Відтак, відповідач безпідставно дійшов висновку, що поданими документами не підтверджено період проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин за період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 20 березня 1990 року позивач має право на зменшення пенсійного віку на 3 роки - початкова величина зниження пенсійного віку (у зв`язку із проживанням у зоні гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року), а також додатково на 1 рік за два повних роки проживання. Тобто, пенсійний вік (60 років) для ОСОБА_1 підлягає зменшенню на 4 роки.

Разом з тим, на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії, їй виповнилося 55 років, що вказує на передчасність звернення про призначення пенсії. Згідно з розрахунком, проведеним органом Пенсійного фонду за даними трудової книжки НОМЕР_2 та відомостей в Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування під час розгляду заяви позивача, її страховий стаж становить 20 років 10 місяців 01 день (а.с.55-56). Отже, умови щодо віку та стажу для призначення ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ станом на 31 травня 2019 року (дата звернення із заявою про призначення пенсії) не виконуються. Тому помилковість висновків ГУ ПФУ у Волинській області щодо відсутності підстав для зменшення ОСОБА_1 пенсійного віку не вплинуло на прийняте рішення щодо відмови у призначенні їй з 31 травня 2019 року пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Таким чином, встановлені судом обставини та аналіз норм чинного законодавства не дають підстав вважати, що дії відповідача призвели до порушення прав ОСОБА_1 на пенсію. Відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 268, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк