Справа № 420/453/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/453/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМСУ в Одеській області та зобов`язання прийняти рішення,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в якому позивач просить:

визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №4 від 09.01.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання відносно ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов вмотивовано наступним.

Позивач вважає Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №4 від 09.01.2020 року незаконним, неправомірним, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та підлягає скасуванню з наступних підстав та норм законодавства.

Позивач 19.12.2019 р. звернувся до Державної міграційної служби України в Одеській області за оформленням документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач є громадянином країни Гвінея.

Він є прихильником опозиційної політичної партії UFDG (Союз демократичних сил Гвінеї) та до моменту приїзду в Україну (до 2013 року) брав активну участь у організації численних мітингів, акціях протесту вказаною партією. В результаті чого учасники партії та прихильники були незаконно заарештовані та засуджені до позбавлення волі діючою владою за організацію та участь у цих мітингах та акціях протесту. А двоюрідного брата позивача було за це жорстоко вбито.

Щоб уникнути арешту та розправи він змушений був тікати з рідної країни в 2013 році в Україну. Переслідування учасників та прихильників вказаної партії відбувається у Гвінеї до теперішнього часу. Йому особисто періодично надходять погрози, що у разі мого повернення до Гвінеї мене буде заарештовано та позбавлено волі.

В зв`язку із вищевказаним позивач не може повернутися до Гвінеї, оскільки має реальні та обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через свої політичні погляди та політичну діяльність в Гвінеї до 2013 року.

Він змушений був прибути в Україну та залишатися в Україні внаслідок реальної загрози життю, безпеці, свободі в країні походження та через побоювання застосування смертної кари, тортур, покарання, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, порушення та утиску моїх прав.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області зроблено невідповідні висновки дійсним обставинам справи, оскільки не було повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Позивачем повністю викладено усі факти та обставини через які він має реальні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у країні своєї громадянської належності - Гвінеї.

Відповідач при прийнятті оскаржуваного Наказу №4 від 09.01.2020 р. не діяв обґрунтовано та пропорційно, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, чим порушив вимоги ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 24.01.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАСУ).

Відповідно ст. 162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу про відкриття провадження по справі отримано представником Головного управління ДМСУ в Одеській області 28.01.2020 року відповідно до розписки про отримання нарочно копії судового рішення, ухвали.

10.02.2020 року за вхід. №5884/20 через канцелярію суду представником відповідача ГУ ДМСУ в Одеській області Н.О. Білоконь надано відзив на адміністративний позов.

Документи подані представником відповідача у строк, встановлений судом.

Відзив обґрунтовано наступним.

Звернення до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 19.12.2019, після того, як позивач закінчив навчання на підготовчому факультеті Харківського харчового університету у 2014 році, і починаючи з середини 2014 року (більше 5 років) перебував на території України у якості нелегального мігранта.

Цим самим позивач порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Отже встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Таким чином, враховуючи те, що звернення до ГУ ДМС України в Одеській області відбулось із зволіканнями, можливо дійти висновку щодо незацікавленості особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя, мотивоване, окрім всього іншого, бажанням отримання документу для легального перебування.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

19.12.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України в Одеській області за оформленням документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Є громадянином країни - Гвінея.

Закінчив навчання на підготовчому факультеті Харківського харчового університету у 2014 році, і починаючи з середини 2014 року (більше 5 років) перебував на території України у якості нелегального мігранта.

14.01.2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення №5/1-11 від 09 січня 2020 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 4 від 09.01.2020 року.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Конституція України

Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI

Пункт 1 частини 1 статті 1. Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина 1 статті 7. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 7 статті 7. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частина 1 статті 8. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частина 4 статті 8. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов`язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 частиною другою статті 13 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В свою чергу, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

«Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свиде- тельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - ана- лизировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины (п.66).

В свою чергу, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні:

Стосовно виїзду з країни громадянської належності позивач повідомив наступне. В`їхав на територію України легально у вересні 2013 року. У відповідності до отриманих пояснень, з території Гвінеї вибув у липні 2013 року, автомобілем з м. Конакрі до м. Дакар (Сенегал).

На території Сенегалу перебував більше 1,5 місяця, однак за наданням міжнародного захисту не звертався.

З урахуванням вищезазначеного вбачається, що у випадку реальності існування загрози для себе на території країни громадянської належності, позивач мав можливість звернення за міжнародним захистом на території Сенегалу, додатково приймаючи до уваги близькість менталітету, наявність належних засобів для адаптації та подальшого належного проживання.

З території Сенегалу позивач вибув у вересні 2013 року авіарейсом Дакар (Сенегал) - Стамбул (Туреччина) - Дніпро (Україна), на підставі паспортного документу та студентської візи, пункт пропуску аеропорт м. Дніпро. Територію нашої країни з моменту потрапляння жодного разу не покидав.

Звернення до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 19.12.2019, після того, як він закінчив навчання на підготовчому факультеті Харківського харчового університету у 2014 році, і починаючи з середини 2014 року (більше 5 років) перебував на території України у якості нелегального мігранта.

Отже, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Таким чином, можливо дійти висновку щодо незацікавленості особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя, мотивоване, окрім всього іншого, бажанням отримання документу для легального перебування.

Слід зазначити, що за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він не переслідувався в регіоні постійного проживання за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи (арк. 8 протоколу співбесіди від 09.01.2020). Також, по відношенню до позивача не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст. 1 вищевказаного Закону. Було повідомлено про ймовірність застосування тортур до особи зі сторони правоохоронних органів Гвінеї у випадку повернення та продовження опозиційної діяльності на Батьківщині, що не можливо спрогнозувати (арк. 8 протоколу співбесіди від 09.01.2020).

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Щодо обґрунтування причини, за якої він наразі не може повернутися до країни походження, позивач надає суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до його клопотання в цілому.

Так, у заяві про визнання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.12.2019 позивач стверджує, що в 2010 році його брат та батько зазнали фізичного насильства в регіоні його їх постійного проживання, в результаті отриманих травм двоюрідний брат помер, але від кого саме були отримані травми зазначено не було (арк. 1,2). Натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 09.01.2020, було встановлено, що брат позивача загинув в 2012 році (арк. 6). Крім цього, з анкетування випливає, що у 2012 році позивач перебував у м. Дакар (Сенегал), хоча, в ході співбесіди було встановлено, що в Сенегалі перебував лише перед виїздом до України у 2013 році (арк. 4 співбесіди від 09.01.2020).

Також, було зазначено, що його рідні є опозиціонерами по відношенню до влади, однак, політикою не цікавляться, свою позицію ніколи відкрито не виказували (арк. 4 співбесіди від 09.01.2020). Додатково, у відповідності до отриманих пояснень, позивач багато разів приймав участь у мітингах, коли почав свою таку активістську діяльність не пам`ятає, але одного разу його було затримано поліцейськими за дії, які могли носити характер хуліганства, в результаті чого до нього були застосовані заходи у вигляді виправних робіт, свою провину особа визнає (арк. 4, 5 співбесіди від 09.01.2020), на думку відповідача, вказані обставини також не можуть бути розглянуті як підстава надання захисту в Україні.

За матеріалами особової справи, виїзд позивача на територію нашої країни не обумовлений потребою у міжнародному захисті та в свою чергу, пов`язаний із бажанням отримати вищу освіту в Україні, звернення мотивоване потребою в тимчасовій легалізації в нашій країні (арк. 3 співбесіди від 09.01.2020).

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Гвінеї, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом

Проаналізовану ІКП, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання.

Додаток 1

Назва статті: Guinea opposition cries foul in long-delayed local elections

Сайт:http://www.dailymail.co.uk/wires/afp/article-5349185/Guinea-holds-local-lections-military-rule.html

Дата: 04.02.2018 року

Зміст статті:

(неофіційний переклад): Останні місцеві вибори відбулися в 2005 році у відповідності до тривалого правління авторитарного лідера, ОСОБА_2 ОСОБА_3 , який помер в 2008 році.

В подальшому, владу захопили військові до президентських виборів , на яких переміг Конде в 2010 році.

Незважаючи на цивільне правління, місцеві вибори неодноразово переносилися і вперше відбулися лише в неділю за допомогою багатьох радників, спірно призначених Конде.

«Це було вперше, коли я голосував за свого кандидата. Я сподіваюсь, що мій кандидати переможе та втілить у життя свою програму щодо очищення району, створення робочих місць і забезпечення безпеки в нашому місті»- стверджує водій таксі ОСОБА_4 Сума з м. Конакрі...

...« Ми прагнемо змін для нашої молоді, тому що якщо Ви прагнете розвитку для людей, нації, то вони мають прийти через молодь »-повідомив ОСОБА_5 , студент.

«Ми бажаємо, щоб вони (радники) допомагали молодим людям»-додав він.

Близько шістдесяти відсотків населення Гвінеї молодші 25-річного віку, їх спогади щодо військового правління авторитарного режиму Конте є або туманними, або неіснуючими ..

...Більш, ніж 5.9 мільйонів Гвінейців зареєструвалися для того, щоб прийняти участь у виборах.

Додаток 2

Назва статті: Guinea Conakry - Ruling Party Leads in Local Government Polls

Сайт: http://allafrica.com/stories/44.html

Дата:20.02.2018 року

Зміст статті:

(неофіційний переклад): Правляча партія перемагає у місцевих виборів за результатами соціологічних опитувань. Опозиція також демонструє непогані результати в деяких округах за результатами виборів, що відбулися два тижні тому...

...Через більш, ніж два тижні, нарешті були оприлюднені результати екзит-полів, які були проведені в м. Конакрі (Гвінея) раніше...

...Це були перші подібні вибори з часів закінчення ери військової диктатури та восьмирічних затримок , спричинених нестачею коштів,

політичною нестабільність та кризою, спричиненою вірусом Еболи в 2013- 2016 роках.

Більш ніж 5,9 мільйонів гвінейців були зареєстровані для того, щоб прийняти участь у виборах задля того, щоб обрати І342 радників з 1300, які були зазначені в партійних списках. Було приблизно 30000 кандидатів, враховуючи практично 7000 жінок...

Додаток 3

Назва статті: Guinea ruling party wins first local elections since 2005

Сайт:https://www.news24.com/Afirica/News/guinea-ruling-party-wins-first-local-elections-since-2005-20180221 Дата: 21.02.2018 року

Зміст статті: (неофіційний переклад): Правляча партія Альфа Конде здобула значну більшість на перших місцевих виборах в Гвінеї починаючи з 2005 року, відповідно до практично завершених підрахунків, які були оприлюднені в середу. Також, відзначається, що опозиційна партія перемогла у столиці, м. Конакрі...

...Незважаючи на те, що партія Конде домінує в загальнонаціональному масштабі, втрата столиці-це тяжкий удар, оскільки майже чверть населення країни проживає саме у м. Конакрі...

Додаток 4

Назва статті: The World Bank In Guinea

Сайт : https://www. worldbank. org/en/country/guinea/overview

Дата: 15.05.2018 року

Зміст статті:

(неофіційний переклад):

Политический контекст

Президент Альфа Конде был переизбран на второй срок с 57 процентами голосов на оспариваемых президентских выборах в октябре 2015 года и присягнул в декабре, незадолго до того, как Гвинея была объявлена свободной от Эбола. Конде назначил премьер-министра Мамады Юла. Экономист в свои 50 лет, Юла работал как в частном секторе, так и в правительстве. Его кабинет стартовал с семи женщин в ключевых министерских ролях. Местные выборы состоялись в феврале 2018 года. Были избраны мэры и общинные советники, а главы районов назначались пропорционально партийным результатам. Законодательные выборы запланированы на 2018 год.

Гвинея провела совещание Консультативной группы с партнерами в Париже в ноябре 2017 года. Правительство обеспечило финансирование своего нового пятилетнего плана развития (Plan national de dйveloppement economique et social) с общей суммой обязательств в размере 21 миллиард долларов США. Word Bank пообещал 1,6 миллиарда долларов США и Международную финансовую корпорацию (IFC) 750 миллионов долларов США. В сентябре 2017 года Гвинея объявила, что Китай согласился предоставить 20 млрд. Долл.

США в течение почти 20 лет в обмен на минеральные концессии, главным образом бокситы. 3 млрд. Долл. США были доступны немедленно; приоритетными секторами инвестиций являются инфраструктура, энергетика, здравоохранение и окружающая среда.

Экономический обзор

Импульс восстановления экономики продолжился с ростом на 6,7 процента в 2017 году по сравнению с 6,6 процента в 2016 году. Основными факторами восстановления стали увеличение добычи полезных ископаемых (в частности, бокситов), возобновленная строительная деятельность, хорошие сельскохозяйственные показатели и улучшение снабжения электроэнергией.

Гвинея провела разумную финансовую и монетарную политику, чтобы попытаться стабилизировать экономику, хотя ее бюджетный дефицит в 2017 году несколько увеличился до 0,4 процента от ВВП, с 0,1 процента в 2016 году. Мобилизация доходов увеличилась до 15,4 процента от ВВП в 2017 году (с 15,0 процента в 2016 году) из-за более высоких доходов от добычи и прямых налоговых поступлений. Доходы от налога на добычу полезных ископаемых составили 2,9 процента от ВВП (с 2,2 процента в 2016 году), что отражает плавучую активность. Прямой сбор налогов увеличился с 2,5 до 3,0 процента ВВП в период между 2016 и 2017 годами, что отражает административные меры, которые способствуют улучшению соблюдения налогов.

После завершения первой в истории программы Международного валютного фонда (МВФ) Гвинеи, в декабре 2017 года МВФ утвердил новый расширенный кредитный механизм (ECF). Новая программа предусматривает намерение Гвинеи использовать неконцессионные займы для финансирования инвестиционных проектов в инфраструктуре, выше образования и воды. Таким образом, Гвинея согласилась на максимальный потолок в размере 650 млн. Долл. США для неконцессионных заимствований на период 2017-2020 годов. Первый обзор новой программы ECF ожидался в первой половине 2018 года.

Анализ устойчивости Всемирного банка и МВФ (DSA) ставит Гвинею на умеренный риск долгового бремени, с повышенной уязвимостью из-за большого неконцессионного кредита, которое правительство заключило с контрактом на финансирование проекта по созданию плотины Суапити. Гвинея планирует взять на себя неконцессионное финансирование другой новой инфраструктуры, такой как восстановление национальной дороги RN1 и сети городских дорог Конакри, строительство линии электрических соединений и восстановление университета. Группы Всемирного банка и МВФ тесно сотрудничают с гвинейскими властями для обеспечения того, чтобы все новые кредиты в 2018 году и далее имели высокую степень уступки и сильное воздействие на развитие.

Додаток 5

Назва статті: DEMOCRACY, HUMAN RIGHTS AND GO VERNANCE

Сайт:(неофіційний переклад); Гвинея начала свой путь демократического перехода с присяги на своего первого свободно избранного президента в декабре 2010 года. За этим последовали выборы в законодательные органы в сентябре 2013 года. Чтобы поддержать эти демократические завоевания и обеспечить более достоверные и подотчетные выборы (президентские выборы в 2015 году и в 2018 году на местном уровне), USAID начал деятельность, направленную на укрепление потенциала заинтересованных сторон в Гвинее, таких как Независимая национальная избирательная комиссия (CENI) и расширение прав и возможностей организаций гражданского общества для эффективного проведения внутреннего наблюдения и наблюдения за выборами. Кроме того, с помощью USAID программа «Поиск взаимопонимания» была направлена на смягчение конфликтов не только во время президентских и местных выборов, но и во время кризиса, вызванного вирусом Эбола, путем предоставления ключевых сообщений и точных сообщений новостей для восстановления доверия в общинах и учреждениях общественного здравоохранения. USAID привержен ускорению усилий по восстановлению после Эболы в течение следующих двух лет, уделяя особое внимание повышению гражданской активности в управлении здравоохранением.

Выборы и политический процесс и законодательное укрепление (CEPPS)

USAID продолжает поддерживать зарождающуюся демократию в Гвинее путем увеличения помощи в наращивании организационного потенциала политических партий, чтобы они могли быть инклюзивными и основанными на проблемах. С спорной политической средой, USAID подняло свою поддержку. Общая цель проекта состоит в том, чтобы поддержать общественный диалог и участие в выборах в Гвинее, чтобы содействовать прозрачным, основанным на участии, мирным и заслуживающим доверия выборам. Конкретные цели заключаются в содействии политическому диалогу и достижению консенсуса вокруг мирных и законных избирательных процессов; укрепить систему политических партий; расширить гражданское и избирательное образование; расширить участие граждан в избирательных системах, процессах и управлении и контролировать их; создать механизмы и процессы раннего предупреждения / раннего реагирования на конфликты и укрепить СЕМ.

Содействуя созданию механизма сдержек и противовесов, Миссия будет и впредь оказывать поддержку законодательной власти в целях активизации политических реформ и законотворчества, а также усиления парламентского надзора за исполнительной властью в секторе здравоохранения. Мероприятия будут включать в себя: достижение консенсуса посредством открытого диалога, созыв общественных форумов или «ратуш» между законодателями и трехсторонними участниками (в отношении Эболы, восстановления и устойчивости и т. Д.), Оказание технической помощи Парламентскому комитету по здравоохранению и социальному обеспечению (по ОСОБА_6 по борьбе с Эболой, государственный ответный надзор, укрепление систем здравоохранения и т. Д.), Поддержка функций по надзору со стороны Законодательных комитетов, оказание технической помощи законодателям и местным органам власти в вопросах подотчетности и контроля со стороны общественности в целях обеспечения качественного обслуживания лиц, переживших Эболу. USAID проведет обучение парламентариев и у персонала по вопросам составления государственного бюджета (здравоохранения), формирования государственных доходов и надзора за расходами, чтобы активно использовать мероприятия, направленные на информирование об изменениях в поведении в отношении здоровья и укрепление гражданского общества.

Проект «Культурное единство во имя мира и процветания» (С2Р2)

Проект USAID «Культурная сплоченность ради мира и процветания» (С2Р2) поддерживает гражданское общество Гвинеи в укреплении социальной сплоченности внутри и между этническими группами, привлекая лидеров мнений в поддержку толерантности и способствуя участию женщин в политическом примирении и мирном сосуществовании. Мероприятия USAID по смягчению конфликтов и управлению будут специально нацелены использование традиционных механизмов разрешения конфликтов и расширение доступа и ролы средств массовой информации, разработка посланий по миростроительству во время выборов и содействие сотрудничеству между местными выборными лидерами, властями и лидерами общественного мнения для выявления причин возникновения конфликтов.

Участие граждан в управлении здравоохранением (CIHG)

Улучшение понимания и участия граждан в реформах системы здравоохранения Гвинеи, а также в процессе, укрепление общественного доверия к сектору здравоохранения и управлению Гвинеи. Это будет достигнуто за счет расширения возможностей для избранных и назначенных должностных лиц и граждан участвовать в конструктивном диалоге и повышения качества общественного обсуждения вопросов здравоохранения.

Управление внутренним долгом

Со времени перехода к демократическому правлению в декабре 2010 года Гвинея добилась значительных улучшений в макроэкономическом управлении и управлении государственными финансами. В результате страна была официально одобрена для списания долгов на миллиарды долларов в рамках программы Всемирного банка по бедным странам с крупной задолженностью. В настоящее время USAID поддерживает эти важные усилия по повышению прозрачности в бюджетно-налоговой сфере, сотрудничая с Казначейством США для предоставления правительству Гвинеи консультативных услуг по вопросам выпуска внутреннего долга и управления ими. Деятельность будет направлена на то, чтобы помочь чиновникам Министерства более рационально управлять своим внутренним долгом и доходами. Конкретные направления деятельности будут заключаться в дальнейшем совершенствовании отслеживания и планирования внутреннего долга, разработке новых долгосрочных долговых инструментов в местной валюте и оказании помощи в создании механизма межбанковского кредитования; для управления доходами цель будет заключаться в том, чтобы внедрить процедуры и политику, обеспечивающие быстрые и надежные сборы.

Отже, відносно особи не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Аналізом матеріалів особової справи позивача можливо встановити, що у випадку повернення до Гвінеї йому не можуть загрожувати смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання. Позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. Позивач зазначає, що не бажає повертатися до Гвінеї через ймовірність бути затриманим правоохоронними органами країни громадянської належності через те, що на виборах він не голосував за діючого президента та через загибель брата, хочу у першому випадку, таких як він було майже 50% населення та така інформації не є загальнодоступною, а у другому - зі слів особи, смерть брата була випадковістю (арк. 5 співбесіди від 09.01.2020 року), таким чином наведене не може бути враховано в якості підтвердження обґрунтованості побоювань щодо повернення до Гвінеї за причини своєї суперечливості. Зі слів позивача, він має можливість переїхати до іншого району Гвінеї і навіть до іншого району рідного для позивача м. Конакрі та не зазнавати труднощів, його близькі родичі проживають на Батьківщині в районі його постійного проживання, жодних труднощів не зазнають (арк. 5 співбесіди від 09.01.2020).

Зважаючи на вищенаведене, особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця»:

Назва документу: Керівництво УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця.

Зміст: 62. Мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Крім того, суд звертає увагу, що шукач захисту звернувся до територіального підрозділу ДМС із зволіканнями, після того, як уже фактично перебував на території України понад 5 років, що з огляду на об`єктивну можливість здійснення такого звернення без зволікань, свідчить про незацікавленість шукача захисту в набутті міжнародного захисту в Україні.

З огляду на вищевикладене, вказані обставини характеризують позивача як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН, у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Таким чином, факти повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону № 3671.

Беручи до уваги викладене в сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, а відповідач діяв правомірно, приймаючи оскаржуване рішення.

Крім того, позивачем не надано уповноваженому державному органу відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Отже, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причину його виїзду з Гвінеї з позиції визнання біженцем на території України, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза його межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В свою чергу, можливо також підтвердити відсутність умов, які можутьбути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3. 14 Європейської конвенції прозахист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» від 2011 року, через відсутність доведених Фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обгрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування в країні походження за релігійними поглядами, а також те, що йому може бути спричинено шкоду, що принижує гідність.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що висновки відповідача об`єктивні, обґрунтовані та підтверджені зібраними матеріалами по справі.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Процесуальні гарантії статті 6 § 1 застосовуються до усіх сторін процесу, а не лише до тих осіб, які не виграли справи у національних судах (Philis v. Greece (Філіпс проти Греції) (No. 2), § 45).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241,242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМСУ в Одеській області та зобов`язання прийняти рішення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 7

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області - адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, , телефон: , E-mail:

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.