Справа № 576/26/17-а
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 березня 2020 року

Київ

справа №576/26/17-а

касаційне провадження №К/9901/43024/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Єзерова А.А., Саприкіної І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Глухівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017 (головуючий суддя: Бондар В.О., судді: Кононенко З.О., Калитка О.М.) у справі №576/26/17- а за позовом ОСОБА_1 до Глухівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивачка) звернулася до суду з позовом до Глухівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - відповідач), в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію на рівні не нижчому прожиткового мінімуму;

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачці пенсії за віком в розмірі, не меншому ніж мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частиною першою статті 28 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 05.07.2016.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває на обліку в Глухівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Сумської області та отримує пенсію за віком, розраховану відповідно до Закону №1058-IV у розмірі 1 029,96 грн, тобто в розмірі меншому, ніж законодавчо встановлений прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. Позивачка наголошує, що розмір виплат пенсії не може бути меншим прожиткового мінімуму, пенсія повинна виплачуватись незалежно від підрахунку, здійсненого за заробітком за стажем, тобто, якщо при нарахуванні пенсії згідно законодавства, виходячи з середнього заробітку, стажу, доплат - розмір пенсії становить нижче прожиткового мінімуму, виплаті підлягає пенсія в розмірі прожиткового мінімуму.

Постановою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 14.02.2017 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при достроковому виході на пенсію розмір пенсії зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію, і таке зменшення розміру пенсії для позивача становить 18 % (36*0,5%), що і було враховано відповідачем при проведенні перерахунку у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017 скасовано постанову Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 14.02.2017 та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що позивачка в силу положень статті 46 Конституції України має право на отримання пенсії у розмірі, не меншому, аніж прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанцій скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. На обґрунтування вимог касаційної скарги вказав, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Скаржник зазначив, що ним на законних підставах призначена та виплачується позивачці пенсія в порядку та у розмірі, що передбачені чинним законодавством. Окремо скаржник зазначає, що відсутність у позивачки необхідного страхового стажу позбавляє Пенсійний орган можливості виплачувати їй пенсію у розмірі, не меншому аніж прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017 відкрито касаційне провадження у справі.

15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В порядку статті 31 КАС України за результатами повторного автоматизованого розподілу від 26.06.2019 визначений новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16.03.2020 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.

Позивачка правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалася.

Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судом, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка перебуває на пенсійному обліку у відповідача та з 10.07.2014 достроково отримує пенсію за віком, призначену відповідно до пункту 7-2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV.

У грудні 2016 року позивачка звернулася до відповідача із письмовою заявою про проведення перерахунку пенсії в розмірі, не меншому, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, посилаючись на те, що має страховий стаж більше 30 років, і пенсія є для неї основним джерелом існування, оскільки на даний час вона не працює та не має іншого доходу.

Листом від 29.12.2016 №50-В-1 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для здійснення перерахунку пенсії з посиланням на те, що позивачка скористалася правом дострокового виходу на пенсію за віком раніше на 35 повних місяців та 1 неповний місяць, а тому розмір пенсії правомірно зменшено на 18 % (36*0,5). Також пенсійний орган інформував позивачку про те, що у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму, останній з 01.12.2016 було проведено перерахунок пенсії , в результаті якого розмір її пенсії становить 1 029,96 грн.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Поряд з цим, у статті 92 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення (пункт 6).

Правовідносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування врегульовані нормами Закону №1058-IV.

Статтею 28 цього Закону визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності (…) у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

Мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Відповідно до статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років які народилися з 01 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, станом на дату звернення за призначенням пенсії позивачці виповнилося 55 років.

Відповідно до пункту 7-2 Розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV до 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчислений відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 цього Закону, зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію.

Зменшення розміру пенсії за віком застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду.

У разі коли жінка, якій достроково призначено пенсію, до досягнення віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працевлаштувалася, виплата дострокової пенсії на час роботи припиняється. У цьому випадку після досягнення віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, відсоток, на який зменшено розмір пенсії, переглядається з урахуванням кількості повних місяців страхового стажу, набутого за період роботи після дострокового виходу на пенсію.

Відсоток, на який було зменшено розмір пенсії, також може бути переглянуто з урахуванням відповідної кількості повних місяців страхового стажу, якщо особа після досягнення віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, продовжує працювати і відмовилася від отримання пенсії.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що розмір пенсії, призначеної внаслідок дострокового виходу на пенсію за віком у відповідності до вимог пункту 7-2 Розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV, визначається у декілька етапів: перший - визначення розміру пенсії відповідно до статті 27 Закону №1058-IV; другий - визначення розміру пенсії згідно із статтею 28 Закону №1058-IV (йдеться про мінімальний розмір пенсії); третій - зменшення обчисленого відповідно до статті 27 та статті 28 Закону №1058-IV розміру пенсії на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію.

Тобто, при достроковому виході на пенсію зменшенню підлягає і розмір пенсії, обчислений у мінімальному розмірі, згідно із статтею 28 Закону №1058-IV.

Відповідно до частини третьої статті 42 Закону №1058-IV з 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

При цьому, колегія суддів зазначає, що організовуючи в Україні систему соціального захисту, в тому числі, пенсійного забезпечення, держава, діючи в межах допустимого розсуду, заклала основу самоврядності її функціонування (абз. 2 частини першої статті 58 Закону №1058-IV), що базується на принципах, закріплених у статті 7 Закону №1058-IV, серед яких заінтересованість кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу), солідарності та субсидування в солідарній системі.

Таким чином, сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у статті 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та розміром пенсійних виплат.

Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат.

Частина третя статті 46 Конституції України дослівно визначає гарантію, за якою «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом». Вказане положення повторюється у частині другій статті 7 Закону №1058-IV.

Їхнє застосування у комплексному підході до аналізу системи соціального забезпечення в Україні визначає необхідність сукупного забезпечення державою рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму, як через систему пенсійних так і інших соціальних виплат («пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування»), а отже, як за рахунок солідарно-накопичувальної системи, так і коштів Державного бюджету України, в рамках виконання конституційних зобов`язань перед особою.

Таким чином, законодавством розмежовано поняття «пенсійні виплати» від інших соціальних виплат (допомоги, доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат), виходячи з того, за рахунок яких коштів вони виплачуються (або з коштів Пенсійного фонду з Накопичувального пенсійного фонду, який формується за рахунок пенсійних внесків, сплачених учасниками накопичувальної системи пенсійного страхування, або за рахунок Державного бюджету України). Відповідно, від цього залежить, який орган є відповідальним за виплату.

Держава взяла на себе зобов`язання створити альтернативні компенсаторні механізми забезпечення достатнього рівня життя за рахунок системи гарантування права на соціальний захист на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого законом, шляхом виплати додаткових соціальних допомог, надання безоплатно соціальних послуг, безоплатного або з істотною знижкою отримання права на медичне забезпечення та придбання лікарських засобів, компенсації соціальних витрат тощо, а тому оцінка не може ґрунтуватися лише на підході порівняння абсолютного значення розміру конкретної пенсійної виплати, оскільки в межах реалізації соціальних прав, особа користується і іншими видами допомоги від держави.

Виключно на виконання своїх зобов`язань у сфері соціального захисту на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, державою унормовано здійснення соціальних виплат на підставі постанови Уряду від 26.03.2008 №265 «Про деякі питання пенсійного забезпечення громадян», Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» тощо.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що у своїй сукупності вказані норми матеріального права не суперечать одна одній та частині третій статті 46 Конституції України, і лише свідчать про право позивачки звернутися до відповідного органу соціального захисту населення для отримання державної соціальної допомоги, яка б забезпечила рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законами про Держбюджет України на відповідний рік.

Відповідно, підстави для визнання протиправними дій пенсійного органу та задоволення позову, в межах розгляду даної справи, відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №607/8511/17, від 31.10.2018 у справі № 148/625/17 та від 20.12.2018 у справі № 576/802/17, від 20.03.2019 у справі №127/16981/17, від 17.04.2019 у справі №165/2676/16-а, від 17.05.2019 у справі №709/2410/16-а, від 19.08.2019 у справі №576/1112/17, від 31.2019 у справі №401/1543/17(2-а/401/130/17) та від 26.02.2020 у справі №452/2894/16-а.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а суд апеляційної інстанції помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 345, 352, 355, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Глухівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017 у справі №576/26/17-а скасувати.

Постанову Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 14.02.2017 у справі №576/26/17-а залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

А. А. Єзеров

І. В. Саприкіна