Справа № 200/14396/19-а
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 р. Справа№200/14396/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

приміщення суду за адресою: 84112, місто Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасенка І.М.,

при секретарі судового засідання: Синкової А.О.,

представника відповідача: Михайлішиної С.В.

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов`язання призначати та виплачувати пенсію,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов`язання призначати та виплачувати пенсію.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки у неї відсутня реєстрація на території України. Позивачка вважає такі дії відповідача неправомірними та просить суд зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 30.10.2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без проведення судового засідання та повідомлення сторін. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, прийняте рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження із викликом сторін, замінено спрощене провадження на засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

12 лютого 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка та її представник до судового засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, надав письмовий відзив, в якому зазначив, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року у справі № 200/3470/19-а управлінням повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 25.09.2018 року про призначення пенсії, за результатами якого прийнято рішення від 08.10.2019 року № 234 про відмову в призначенні пенсії через недотримання вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку № 22-1 «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З урахуванням вищевикладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується ізраїльським посвідченням особи № НОМЕР_1 , виданим 06.08.2003 року органом внутрішніх справ Ізраїлю.

Перед виїздом за кордон позивачка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.

30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області через представника, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, з заявою про призначення/перерахунок пенсії.

06 листопада 2018 року Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області листом за № 1184/Ф-19-01-01 повідомило Меламед В., як представника ОСОБА_1 , про те, що звернення розглянуто у відповідності до статті 7 Закону України «Про звернення громадян». Заяву ОСОБА_1 до розгляду не було прийнято, оскільки, по-перше, були порушені вимоги «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, по-друге, Міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та Державою Ізраїль ще не ратифіковано.

Не погодившись з наданою відповіддю, представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України з заявою від 13 листопада 2018 року № 3525, в якій просив переслати заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії з додатками за належністю до уповноваженого управління.

Листом від 30 листопада 2018 року № 26737/Ф-11 Пенсійний фонд України направив звернення представника позивача від 13 листопада 2018 року № 3525 та копії документів, доданих до звернення щодо передачі заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (до відома).

Листом від 10 грудня 2018 року № 1497/1185/Ф-19-01-01 Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повідомило ОСОБА_2 , що його звернення від 13.11.2018 року та копії документів, як представника ОСОБА_1 , розглянуто у відповідності до статті 7 Закону України «Про звернення громадян». Заява ОСОБА_1 від 25 вересня 2018 року не буде розглядатись, оскільки, по-перше, були порушені всі вимоги «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, по-друге, Міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та Державою Ізраїль ще не ратифіковано.

17 грудня 2018 року представник позивача звернувся до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з вимогою про необхідність винесення рішення щодо призначення пенсії за віком ОСОБА_1 або відмови у такому призначенні. У якості додатків до заяви були надані: нотаріально завірену копію довіреності представників ОСОБА_1, нотаріально завірену копію посвідчення особи ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію РНОКПП ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію трудової книжки ОСОБА_1 , оригінал довідок № 299/1127 та № 299/1 від 22 листопада 2018 року ПрАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» ОСОБА_1 .

Листом від 26 грудня 2018 року № 1631/1184/Ф-19-01-01 Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повідомило представника позивачки на його звернення від 17 грудня 2018 року про те, що заява ОСОБА_1 від 30 жовтня 2018 року не буде розглядатись з підстав, зазначених у вищевикладених відмовах від 06 листопада 2018 року та 10 грудня 2018 року. Заява була розглянута у відповідності до статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Не погодившись з відмовами відповідача від 06 листопада 2018 року, 10 грудня 2018 року та 26 грудня 2018 року про розгляд заяви про призначення пенсії, позивач звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 200/3470/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії були задоволені частково: визнано неправомірною відмову Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 06 листопада 2018 року, 10 грудня 2018 року та 26 грудня 2018 року, що полягають у не розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії та зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області розглянути заяву ОСОБА_1 , подану 30 жовтня 2018 року, про призначення пенсії та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області винести рішення про призначення виплати пенсії відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відмовлено.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року в справі № 200/3470/19-а повернуто апелянту.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі № 200/3470/19-а відповідачем повторно розглянуто заяву позивача про призначення пенсії від 30.10.2018 року та прийнято рішення № 234 від 08.10.2019 року про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, передбаченого Порядком № 22-1, оскільки ОСОБА_1 надала паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , дійсний до 25 червня 2013 року, відмітка про продовження терміну дії паспорту відсутня, тобто на момент звернення заявниці за призначенням пенсії паспорт громадянина України для виїзду за кордон не є дійсним; паспорт громадянина України та довідку про місце реєстрації заявниця не надала. Крім того, позивачем були надані копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та про укладення шлюбу ІІІ- НОМЕР_4 , які не засвідчені нотаріально уповноваженим представником заявниці на вірність цих копій з оригіналами документів.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі - Закон № 1058).

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону № 1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 року.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, оспорюваними нормами Закону № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Отже, проживаючі в Ізраїлі громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

В той же час, суд погоджується з правомірністю відмови у призначенні пенсії позивачу, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 5 статті 45 Закону № 1058 визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058 визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Тобто однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії є її належність до громадянства України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно п. 2.9 Порядку № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Пунктом 4.2 Порядку № 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Так під час розгляду адміністративної справи встановлено, що до заяви про призначення пенсії було надано ізраїльське посвідчення особи № НОМЕР_1 видане 06.08.2003 на ім`я ОСОБА_1 органом внутрішніх справ Ізраїлю та копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, дія якого закінчилась 25 червня 2013 року.

Отже, єдиним дійсним документом, який посвідчує особу позивачку є ізраїльське посвідчення особи № НОМЕР_1 видане 06.08.2003 на ім`я ОСОБА_1 органом внутрішніх справ Ізраїлю.

В свою чергу, відповідно до приписів статті 5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

За таких обставин, ізраїльське посвідчення особи № НОМЕР_1 видане 06.08.2003 року на ім`я ОСОБА_1 органом внутрішніх справ Ізраїлю не є належним документом, що посвідчує особу яка звернулася за призначенням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 Порядку № 22-1.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем під час звернення до Маріупольського об`єднаного УПФУ Донецької області з заявою про призначення пенсії не було дотримано вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в частині подання документу, що посвідчує її особу, у зв`язку з чим відповідач дійшов правомірного висновку про відмову в призначенні пенсії.

Вищевказаний висновок суду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена в постанові від 21.09.2018 у справі № 805/465/18-а (адміністративне провадження № К/9901/54767/18).

Також, суд під час прийняття рішення не бере до уваги посилання позивача на те, що позивач є громадянином України, як і не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивач не є громадянином України, оскільки зазначені обставини не є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Предметом розгляду даної справи є правомірність дій відповідача по відмові у призначенні позивачу пенсії, за результатами розгляду заяви від 30.10.2019 року та доданих до неї документів, а як зазначено судом вище позивачем не було додано усіх необхідних документів для призначення пенсії за віком.

Крім того, в адміністративному позові, відсутня вимога щодо скасування рішення відповідача №234 від 08.10.2019 року відносно відмови в призначенні пенсії з підстав недотримання вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд вказує на те, що з матеріалів справи вбачається, що представником позивача надано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який містить дані про те, що строк дії паспорту закінчився 25.06.2013 року та ніде не має відмітки про продовження терміну його дії.

При цьому, представником позивача до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області не було надано належного посвідчення особи у розумінні Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджуються громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Аналогічна правова позиція викладена у судових рішеннях по справа № 805/153/18-а та 805/190/18-а.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, на думку суду, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах вимог ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б доводили обґрунтованість заявленого позову, суду не надані, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України, судом не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов`язання призначати та виплачувати пенсію - відмовити.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена та проголошена у судовому засіданні 12 березня 2020 року.

Повний текст рішення виготовлений 23 березня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко