Справа № 160/12483/19
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.12.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Першого заступника начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Сала Дмитра Володимировича, в якій позивач просить:
- визнати бездіяльність Першого заступника начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Сала Дмитра Володимировича протиправною;
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його утримання у камері у Дніпровській установі виконання покарань №4 м. Дніпро, як такі, що є тортурами, жорстокими, нелюдяними та такими, що принижують гідність своїм поводженням та покаранням, зазначає про відсутність особистого простору у тюремній камері, що породжує дискримінацію громадян.
Так, позивач вказує, що бездіяльність відповідача полягає у тому, що ним не виконуються вимоги чинного законодавства, в частині забезпечення належних умов тримання у тюремній камері.
Ухвалою суду від 16.01.2020 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
13.02.2020 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому відповідач повідомив, що 11.02.2020 року ОСОБА_1 надав пояснення до в.о. начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Сала Дмитра Володимировича, в яких останній зазначив про відсутність порушень прав з боку адміністрації Дніпровської установи виконання покарань №4, зазначив про задовільний стан умов тримання у тюремній камері.
Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів того, що йому не утворені належні умови перебування у тюремній камері.
При цьому, відповідач також зазначає, що у чинному законодавстві відсутні норми, які покладають обов`язок забезпечення належних умов тримання у тюремній камері саме на нього.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 06.01.2005 року судовою палатою по кримінальним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області за ст. ст. 93 п. «а, з, и, і» (Кримінального кодексу України в редакції 1960 року), 215-3 ч.3 (Кримінального кодексу України в редакції 1960 року), 187 ч.3, 186 ч.3, 263 ч.1, 257, 70 ч.1 Кримінального кодексу України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього особистого майна.
Згідно наряду міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних справ та пробації Міністерства юстиції від 26.06.2019 року № 2/4-4280/Е (переведення в порядку ст. 93.ч2 Кримінально-виконавчого кодексу України, протокол № 30 ДНП від 26 червня 2019 року) засудженого ОСОБА_1 переведено для подальшого відбування покарання з сектору максимального рівня безпеки при Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» до сектору максимального рівня безпеки при Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)».
19.06.2019 року прибув із Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89) до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 13.05.2019 року для участі в судовому засіданні.
24.07.2019 року прибув до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» для подальшого відбування покарання.
25.01.2020 року прибув до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпро Дніпропетровської області для участі в судовому засіданні з розгляду заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами.
Позивач вказує, що під час відбування покарання у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» відбувається порушення його законних прав, як громадянина України, а саме відповідачем порушується вимоги законодавства щодо умов утримання осіб, які засудженні до позбавлення волі.
А саме, позивач вимагає прибрати людей з підвалу карцеру Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», що, на його думку, є тортурами умовами тримання у тюремній камері, які він прохає припинити.
Так, позивач вказує, що його було поміщено до тюремної камери №16к.
У цій камері, як вказує позивач, є стіл, ліжко, туалет та умивальник.
Втім, у даній камері, як зазначено позивачем, відсутня електрична розетка, дзеркало, вентиляція, нічне освітлення, вішалка для одягу та інш.
Розмір тюремної камери становить 3,20 м. на 1,80 м.
Позивач, зазначає, що у камері багато людей, оскільки в камері можливо тільки стояти або лежати на ліжку.
У харчуванні відсутні овочі. Постільну білизну не видають.
Як зазначено позивачем, ним було подано 212 скарг до органів державної влади щодо порушення державними установами виконання покарань умов утримання позивача у тюремній камері.
Втім, як вказано позивачем, Першим заступником начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації не було вчинено відповідних дій щодо створення належних умов утримання позивача у тюремній камері.
Вважаючи бездіяльність відповідача, яка виражена у нестворені належних умов тримання у тюремній камері, протиправною, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 3 Конституції України установлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України № 1129-IV від 11.07.2003 (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин; далі КВК України), кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Частинами 1, 2 ст. 7 КВК України передбачено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Відповідно до ч.ч. 4,5 ст.7 КВК України, правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Дискримінація засуджених за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками забороняється.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 102 КВК України режим у виправних і виховних колоніях це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 КВК України, засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.
Позивач, посилаючись на опис умов ув`язнення у Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», стверджував, що вони не відповідали стандартам Конвенції та у зв`язку із цим позивач вказує на бездіяльність відповідача щодо недотримання ним повноважень щодо забезпечення належних умов утримання у тюремній камері.
Суд зазначає, що відповідні принципи права по відношенню до переповненості у тюремній камері були встановлені у справі Муршич (Murљiж) против Хорватии.
Зокрема, коли особистий простір, доступний заявникові, складає менш ніж 3 кв. м. підлоги у тюремних камерах, розрахованих на декількох осіб, відсутність особистого простору вважається достатньо значною для виникнення сильної презумпції порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У справах, які стосуються тюремних камер розміром від 3 до 4 кв. м. особистого простору на одного ув`язненого, чинник простору залишається значним для оцінки судом належності умов ув`язнення. За таких обставин порушення статті 3 Конвенції буде визнано, якщо чинник простору супроводжуватиметься іншими аспектами неналежних фізичних умов. Якщо ув`язнений має більш ніж 4 кв. м. особистого простору у своєму розпорядженні у камері, розрахованій на декількох осіб, і тому не виникає питання у зв`язку з особистим простором, інші аспекти фізичних умов ув`язнення залишаються важливими для оцінки судом належності умов ув`язнення заявника відповідно до статті 3 Конвенції.
Суд вказує, що при встановлені того, чи є умови тримання такими, «що принижують гідність» у розумінні статті 3 Конвенції, серйозний брак простору у тюремній камері вважається дуже впливовим чинником та може становити порушення як сам по собі, так і в сукупності з іншими недоліками.
Як встановлено судом, у даній справі, відповідач не надав жодної інформації щодо конкретних умов тримання заявника під вартою у тюремній камері, у тому числі щодо кількості ув`язнених, які утримувалися із заявником у камерах протягом, зазначеного позивачем, періоду.
Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» № 2713-IV від 23.06.2005 (далі - Закон № 2713-IV), посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.
Так, судом встановлено, що перший заступник начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Сала Дмитра Володимировича є посадовою особою, яка зобов`язана створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.
Крім того, суд вказує, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості правомірності власної бездіяльності, що є предметом оскарження позивачем.
Відтак, суд критично ставиться до тверджень відповідача стосовно розподілу повноважень щодо забезпечення умов тримання засуджених в установі виконання покарань між Управлінням Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації та його начальницьким складом, що фактично виконує всі функції та обов`язки, оскільки фактично начальник такої установи або особа (особи), що виконує його обов`язки наділена відповідними повноваженнями для забезпечення умов тримання засуджених в установі виконання покарань.
При цьому, відповідач не заперечив тримання заявника під вартою в умовах переповнення, як стверджується позивачем.
За цих обставин, суд доходить висновку, що, зазначену позивачем, частину строку тримання його під вартою у виправній колонії він утримувався у приміщенні, в якому йому відводилося значно менше простору у приміщенні за мінімальний стандарт у 3 кв. м у густозаселеній тюремній камері.
Отже, судом встановлено та не спростовано відповідачем щодо допущення відповідачем бездіяльності, яка виразилась у недотриманні останнім вимог щодо належного забезпечення умов тримання позивача у тюремній камері.
Суд також критично ставиться до копії пояснень ОСОБА_1 від 11.02.2020 року, наданих відповідачем, оскільки зі змісту наданих пояснень неможливо встановити факт усунення відповідачем допущеної ним бездіяльності, а також встановити, в яких умовах тримання у тюремній камері перебував чи перебуває позивач станом на час розгляду справи.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України робить висновок, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати бездіяльність Першого заступника начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Сала Дмитра Володимировича, яка виразилась у незабезпеченні належних умов тримання ОСОБА_1 у тюремній камері - протиправною.
Зобов`язати Першого заступника начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Сала Дмитра Володимировича забезпечити належні умови тримання ОСОБА_1 у тюремній камері.
У задоволені решти позовних вимог - відмовити.
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя В.В. Горбалінський