Справа № 814/691/15
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 814/691/15
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Дата і місце ухвалення 19.03.2015р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року по справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів у сумі 33154,20 грн., -

В С Т А Н О В И В:

27.02.2015 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, повязаних з утриманням у сумі 33154,20 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням, у сумі 33154,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2015 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог

Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що 16.08.2010 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ і зарахований курсантом 1-го курсу Херсонського юридичного інституту Харківського національного університету внутрішніх справ.

Наказом від 25.08.2011 року № 431 о/с відповідача переведено до Харківського національного університету внутрішніх справ.

При цьому, 29.08.2011 р. між Харківським національним університетом внутрішніх справ, управлінням МВС України у Миколаївській області (виконавець) з одного боку, Управлінням МВС в Миколаївській області (замовник) та ОСОБА_1 з третього боку було укладено та підписано підписаний договір про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України.

Пунктом 2.3.6 договору встановлено, що відповідач зобов`язується у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору (зокрема, пункт 3.2. - відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання), відшкодовувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 28.02.2014 року № 34 о/с відповідача відраховано зі складу курсантів та відкомандировано до УМВС України в Миколаївській області.

Наказом УМВС України в Миколаївській області від 15.12.2014 р. № 325 о/с ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції сектору дільничного інспектора міліції Заводського районного відділу Миколаївського міського управління, було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п. 64 "ж" (за власним бажанням).

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, Харківський національний університет посилався на те, що у зв`язку з відмовою відповідача після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років у місці призначення, визначеному у направленні на роботу, він зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі МВС України, відповідно до порядку й умов, установлених Кабінетом Міністрів України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції з аналізу наданих доказів дійшов висновку про невиконання відповідачем обов`язку відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу не менше трьох років за направленням на роботу, а тому є підстави для стягнення з ОСОБА_1 фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII), чинного на час виникнення спірних відносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів МВС, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням МВС в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує МВС за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів МВС у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, звільнився за власним бажанням, не відпрацювавши три роки, як це було визначено умовами договору від 29.08.2011 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС.

Механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС (далі - особи), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі: 1) дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС (далі - навчальний заклад) через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість; 2) відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу; 3) звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, визначає Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 р. № 313 (далі - Порядок № 313), діючий на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 2 Порядку № 313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом з Мінфіном.

Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України (п. 3 Порядку № 313).

Згідно п. 4 Порядку № 313, розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі.

При цьому, відповідно до п. 5 Порядку № 313, витрати відшкодовуються: 1) у повному розмірі: особами чоловічої статі, що вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у навчальний заклад, та жіночої статі - за весь період навчання; особами, що навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує такий строк; 2) з урахуванням різниці суми витрат з утримання осіб у навчальному закладі та утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

У підтвердження понесених фактичних витрат на утримання курсанта ОСОБА_1 позивач надав Довідку-розрахунок від 14.02.2014 року № 4/2210, згідно якої загальна сума визначених до відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, за період з 15.08.2010 р. по 28.02.2014 р. складає 33154,20 грн., у тому числі: 10011,75 грн. - грошове забезпечення, 9976,17 грн. - продовольче забезпечення; 2747,24 грн. - речове забезпечення, 10419,04 грн. - вартість житлово-комунальних послуг і спожитих енергоносіїв (а. с. 15).

Позивачем окремо надано довідку-розрахунок витрат на харчування від 05.02.2015 року, згідно якої сума витрат за 2011-2012 навчальний рік склала 5785,13 грн., а за 2012-2013 навчальний рік - 4082,82 грн. Також надано розрахунок витрат на продовольче забезпечення курсанта ОСОБА_1 за період з 01.04.2013 року по 06.02.2014 року в сумі 108,22 грн.(а.с. 44-45).

Згідно довідки-розрахунку № 371 про відшкодування витрат на виділення речового забезпечення курсанта ФПФГБ ОСОБА_1 за період з 2011 року по 2014 рік, вбачається, що сума зазначених витрат склала: за 2011-2012 роки - 422,75 грн.; у 2012-2013 роках відповідач майно не отримував; за 2013-2014 роки - 2324,49 грн. Загалом витрати на виділення речового забезпечення відповідача складають 2747,24 грн.

Також позивачем були надані розрахунки комунальних послуг за період з 2011 року по 2014 рік (а.с. 47-49), а також довідка про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період навчання від 22.01.2015 року (а.с. 50-51).

З огляду на зазначені вище норми чинного на час виникнення спірних відносин законодавства, враховуючи надані позивачем докази здійснення фактичних витрат на утримання ОСОБА_1 у навчальному закладі, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача зазначених витрат в сумі 33154,20 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 та постанові від 30 січня 2019 року у справі № 810/2610/16, спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на відсутність підстав для задоволення позовних вимог через те, що звільнення його з органів внутрішніх справ відбулось через тяжкі сімейні обставини, за яких він не міг знаходитись окремо від родини та які змусили його припинити службу, оскільки Законом України "Про міліцію" (діючого на час виникнення спірних правовідносин) не встановлено будь-яких виключень із загального правила щодо обов`язку особи відшкодовувати витрати навчальних закладів МВС у разі звільнення її зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС за власним бажанням.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. затвердженим постановою КМУ від 29 липня 1991 р. № 114 (діючого на час звільнення відповідача з органів внутрішніх справ), передбачалась можливість переміщення особи по службі в іншу місцевість у межах республіки осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які за станом свого здоров`я чи здоров`я членів їх сімей потребують зміни місця служби (проживання). Таке переміщення провадилось за рішенням відповідного начальника на підставі висновку військово-лікарської комісії. Однак, доказів звернення до відповідного начальника із такою заявою відповідачем не надано.

Також безпідставними є посилання апелянта на відсутність підстав для стягнення витрат на утримання у навчальному закладі через те, що він не звільнився зі служби взагалі і з 2016 року перебуває на військовій службі, з огляду на те, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено факт саме звільнення відповідача з органів внутрішніх справ у 2014 році.

Крім того, за умовами укладеного договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС ОСОБА_1 був зобов`язаний після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначений Замовником і відпрацювати не менше трьох років.

Таким чином, положеннями договору визначено певні умови, які особа зобов`язувалась виконати, отримавши підготовку фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр" за напрямом (спеціальністю) "правознавство", однак, в даному випадку ОСОБА_1 такі умови не виконав та не пропрацював на посаді, визначеній Замовником - Управлінням МВС України в Миколаївській області три роки.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку наявні підстави для задоволення позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вся кореспонденція, яка надсилалась судом першої інстанції на адресу відповідача - Сербова Р.В., в тому числі і повістки про виклик до суду, не були доставлені адресату, а повертались на адресу суду з відміткою установи поштового зв`язку "за закінченням строку зберігання".

Відповідно до ст. 35 КАС України (в редакції, чинній на час постановлення рішення судом першої інстанції), повістка вручається під розписку. Повістка може бути вручена безпосередньо в суді. Вважається, що повістку вручено також у разі одержання її під розписку будь-яким повнолітнім членом сім`ї адресата, який проживає разом з ним. Особа, яка одержала повістку, зобов`язана негайно повідомити про неї адресата.

У разі тимчасової відсутності адресата особа, яка повинна вручити повістку, відмічає у повістці відомості про те, куди вибув адресат та коли передбачається його повернення за наявності таких даних.

Розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Статтею 37 КАС України (в редакції, чинній на час постановлення рішення судом першої інстанції) передбачено наслідки відмови від одержання повістки. Так, у разі відмови адресата від одержання повістки особа, яка її доставляє, робить відповідну відмітку на повістці, засвідчує її власним підписом і негайно повертає до адміністративного суду. Особа, яка відмовилася одержати повістку, вважається такою, що її повідомлено про дату, час і місце судового засідання.

В свою чергу, слід звернути увагу на те, що положення Кодексу адміністративного судочинства України не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», така відмітка не передбачена як причина невручення судової повістки або судового рішення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист.

Отже, така відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу не виявлено за місцем проживання.

Вказана правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та від 12 лютого 2019 року у справі №906/142/18.

Колегія суддів також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сформульовану в рішенні від 08 листопада 2018 року, у справі «Созонов та інші проти України», в якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.

Таким чином колегія суддів вважає, що повернення поштового відправлення, яким відповідачу направлено повістку про виклик до суду, з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», не може свідчити про обізнаність ОСОБА_1 щодо розгляду справи, в якій він виступає відповідачем, що позбавило його права на участь у її розгляді, наданні своїх доказів та міркувань з предмету спору.

Відповідно до ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги не вжиття судом першої інстанції всіх можливих заходів щодо повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи № 814/691/15, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, в поданій апеляційній скарзі апелянт заперечував проти стягнення з нього судового збору на користь Державного бюджету України, у зв`язку із звільненням його від такої сплати як учасника бойових дій.

Колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 94 КАС України (чинного на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі), якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

При цьому, частиною 4 цієї статті визначено, що у справах, в яких позивачем є суб`єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Однак, без врахування вказаних положень, чинного на час прийняття рішення, Кодексу адміністративного судочинства України, судом першої інстанції було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету судовий збір у розмірі 1644,30 грн., що є порушенням норм процесуального права.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів враховує, що згідно ч. 2 ст. 139 КАС України (чинного станом на момент прийняття даної постанови), при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача судових витрат в сумі 1644 грн., а також повернення позивачеві сплаченого судового збору в сумі 182,70 грн.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що є підcтавою для скасування рішення.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що постановлене Миколаївським окружним адміністративним судом рішення від 19.03.2015 року підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов Харківського національного університету внутрішніх справ задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківського національного університету внутрішніх справ (р/р НОМЕР_2 в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Харківській області, МФО 851011, ) витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, в сумі 33 154 (тридцять три тисячі сто п`ятдесят чотири) гривні 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук