Справа № 1.380.2019.005248
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005248
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Кушика Й.-Д. М.,

представника позивача Почкіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

11.10.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції у Львівській області , місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Г. Григоренка, 3 (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 145 о/с від 22.02.2017 "По особовому складу" в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 , заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію";

- поновити ОСОБА_1 на службу в поліції на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області з 24.02.2017;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції у Львівській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 15.10.2019 суддя залишив без руху позовну заяву.

Ухвалою від 04.11.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 23.12.2019 суд поновив пропущений позивачем строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою від 23.12.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що наказ відповідача від 22.02.2017 № 145 о/с «По особовому складу» є формою реалізації дисциплінарного стягнення згідно з наказом від 16.02.2017 № 479 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника БПСП ОП «Львів» ГУ НП у Львівській області сержанта поліції ОСОБА_1 », який скасований у судовому порядку. Таким чином, правові підстави для прийняття наказу №145 та звільнення позивача відсутні. У зв`язку з чим, відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила суд позов задовольнити повністю.

Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про розгляд справи без участі представника до суду не надходило. Подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого суд відмовив.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу відповідача від 16.02.2017 №479 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника БПСП ОП «Львів» ГУ НП у Львівській області сержанта поліції ОСОБА_1 » (далі - Наказ № 479) позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Згідно з наказом відповідача від 22.02.2017 № 145 о/с «По особовому складу» (далі - Наказ №145 о/с) лейтенанта поліції ОСОБА_1 , заступника командира взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Львів» ГУ НП у Львівській області звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 23.02.2017.

Вважаючи Наказ № 145 о/с протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 22.02.2017 № 145 о/с "По особовому складу" в частині звільнення позивача зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", суд зазначає таке.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».

Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію»).

Основні обов`язки поліцейського визначені у ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію». Так, відповідно до вказаної статті поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Частиною 2 статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Частиною 1 статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV (чинний на час існування спірних правовідносин; далі - Статут) встановлено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції ( 254к/96-ВР ) і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 2 Статуту дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

У частині 2 статті 5 Статуту встановлено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з вказаним Статутом.

З аналізу ст. 12 Статуту вбачається, що звільнення з органів внутрішніх справ є найсуворішим видом дисциплінарного стягнення.

У частині 6 ст. 14 Статуту передбачено, що про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Згідно з ч. 5 ст. 18 Статуту такі дисциплінарні стягнення як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Таким чином, наказ по особовому складу може бути виданий лише на підставі наказу про накладення дисциплінарного стягнення та має похідний характер.

Суд встановив, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №857/1323/19 визнано незаконним та скасовано наказ від 16.02.2017 № 479 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника БПСП ОП «Львів» ГУ НП у Львівській області сержанта поліції ОСОБА_1 ». Вказана постанова суду набрала законної сили 02.04.2019.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особа або особа, стосовно якої встановлено такі обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на преюдиційність обставин, встановлених у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №857/1323/19, враховуючи похідний характер від наказу відповідача від 16.02.2017 №479 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника БПСП ОП «Львів» ГУ НП у Львівській області сержанта поліції ОСОБА_1 », суд дійшов висновку, що наказ від 22.02.2017 №145 о/с «По особовому складу» виданий безпідставно, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на службі в поліції на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області з 24.02.2017 суд зазначає таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи з того, що позивача звільнено протиправно, то є підстави для його поновлення на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Разом з тим, суд зазначає, що наказом № 145 о/с від 22.02.2017 позивача звільнено зі служби в поліції з 23.02.2017. Відтак, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про поновлення позивача на службу в поліції на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області з 24.02.2017 необхідно відмовити повністю.

Водночас суд, керуючись ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку відповідача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити позивача на службу в поліції на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області з 23.02.2017.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, суд вказує наступне.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати". Відповідно до пункту 2 зазначеної постанови середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною другою пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться робочі дні.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 31.10.2018 у справі №569/10189/16-ц.

Виходячи з висновку суду про поновлення позивача з 23.02.2017, суд вважає, що період з 23.02.2017 по дату ухвалення рішення суду (18.03.2020) є періодом вимушеного прогулу, за який відповідач повинен виплатити середній заробіток позивачу, та який становить 764 робочих дні. Тому, у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції у Львівській області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 24.02.2017 необхідно відмовити повністю.

Згідно з довідкою відповідача про доходи від 04.04.2017 № 229/68 заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення становить 24938,91грн (за грудень 2016року - 17121,34 грн та за січень 2017року - 7817,57 грн) без урахування податків і зборів, відповідно середньоденний заробіток становить 593,78грн (24938,91грн / 42 робочих дні).

З огляду на вказане, середня заробітна плата (грошове забезпечення) позивача за час вимушеного прогулу, яку необхідно стягнути, становить 453647,92 грн (593,78грн х 764 робочих дні) без урахування податків і зборів.

Суд зазначає, що рішення в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, у відповідності до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

З огляду на вказане, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середньої заробітної плати (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 12469,45грн (17121,34грн+7817,57 грн / 2) без урахування обов`язкових платежів та податків необхідно допустити до негайного виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що між позивачем (замовник) та Адвокатським об`єднанням «АКТУС» укладено договір про надання правової допомоги від 27.09.2019 № 27/01-09/19, згідно з умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правову допомогу у представництві його інтересів у адміністративній справі щодо поновлення його на роботі в ГУ НП у Львівській області, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а замовник зобов`язаний прийняти ці послуги та сплатити за них виконавцеві гонорар в порядку та на умовах, передбачених у додатках до договору.

На виконання вказаного договору сторони склали додаток 1 та додаток 2 до договору про надання правової допомоги від 27.09.2019 № 27/01-09/19.

Відповідно до опису наданих послуг адвокатом згідно з договором про надання правової допомоги від 27.09.2019 № 27/01-09/19, з урахуванням клопотання представника позивача від 17.03.2020 про зняття з розгляду суду клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в частині стягнення гонорару «успіху», обсяг послуг адвоката за участь у судових засіданнях становить 7000,00 грн. (по 1000,00 грн. за одне судове засідання - 25.11.2019, 11.12.2019, 23.12.2019, 13.01.2020, 05.02.2020, 17.02.2020, 17.03.2020) та 2500,00 грн. за підготовку та подання позовної заяви.

Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не позбавляє право суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що справа № 1.380.2019.005248 не є складною, з огляду на те, що предметом позову є наказ № 145 о/с від 22.02.2017 "По особовому складу", який носить похідний характер від наказу від 16.02.2017 № 479 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника БПСП ОП «Львів» ГУ НП у Львівській області сержанта поліції ОСОБА_1 », що, в свою чергу, скасований у судовому порядку. Тому послуги адвоката щодо складення позовної заяви в розмірі 2500,00 грн. не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Крім цього, суд зауважує, що судові засідання тривали: 25.11.2019 - 12 хв., 11.12.2019 - 18 хв., 23.12.2019 - 24 хв., 13.01.2020 - 2 хв., 05.02.2020 - 41 хв., 17.02.2020 - 13 хв., 17.03.2020 - 40 хв. Відтак, суд вважає, що послуги адвоката в розмірі 7000,00 за участь у вказаних засіданнях не відповідають критерію співмірності адвокатських витрат.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені представником позивача до відшкодування 9500,00грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи, недоведеність її значення для позивача та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що потрібно стягнути з відповідача, повинен становити 2500,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у сумі 2500,00грн необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення судового збору за подання позовної заяви, суд зазначає, що позивач звільнений від його сплати, а тому відповідно до ст. 139 КАС України такий стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 145 о/с від 22.02.2017 "По особовому складу" в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 , заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Поновити ОСОБА_1 на службу в поліції на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області з 23.02.2017. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допустити до негайного виконання.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області , місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Г. Григоренка, 3 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 23.02.2017 по 18.03.2020 у розмірі 453647 (чотириста п`ятдесят три тисячі шістсот сорок сім)грн 92коп з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 12469 (дванадцять тисяч чотириста шістдесят дев`ять)грн 45коп з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства допустити до негайного виконання.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області , місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Г. Григоренка, 3 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот)грн 00коп.

В задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на службу в поліції на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення "Львів" Головного управління Національної поліції у Львівській області з 24.02.2017 та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 24.02.2017 відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 20 березня 2020 року.

Суддя А.Г. Гулик