Справа № 400/4751/19
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2020 р. № 400/4751/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідачів:Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України, вул. Юрія Іллєнка, 81, м. Київ, 04050; Департаменту фінансів Міністерства оборони України, пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168

про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління розвитку і супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України (далі відповідач-1) та Департаменту фінансів Міністерства оборони України (далі відповідач-2), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо ненарахування позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік та 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.08.2018; визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.08.2018; зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.08.2018; середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України від 21.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон № 3551-ХІІ).

Ухвалою від 02.01.2020 суд відкрив провадження у справі та постановив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач-1 подав відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що вимоги позивача про виплату йому компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій задоволенню не підлягають, оскільки він не набув права на отримання зазначеного виду відпустки в силу дії особливого періоду, а тому зазначене виключає виплату йому компенсації. Також відповідач-1 зазначив, що розрахунки щодо нарахування позивачу грошової крмпенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2018 років проводяться розрахунково-касовим відділом управління організаційного та соціальних виплат Департаменту фінансів Міністерства оборони України, а не відповідачем-1.

Відповідач-2 відзиву на позовну заяву не надав, правової позиції щодо суті спору не висловив.

Відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 23.10.2015 (а. с. 27).

Позивач проходив військову службу у Головному управлінні розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України.

Наказом начальника Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.08.2018 № 147 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, вирішено питання щодо виплати позивачу посадового окладу, щомісячної премії, надбавки за військове звання, грошової компенсації за піднайм житла, вихідної допомоги при звільнення тощо (а. с. 18).

Листом від 26.11.2019 № 408/3/3968 (а. с. 22-23) відповідач-1 на заяву позивача щодо повідомлення причин ненарахування йому грошової компенсації відпустки та, відповідно, її нарахування і виплату, повідомив, що при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадання під час особливого періоду додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій) не надається.

Листом від 12.11.2019 № 248/3/8/594 відповідач-2 на заяву позивача щодо повідомлення причин ненарахування йому грошової компенсації відпустки та, відповідно, її нарахування і виплату, повідомив, що ведення обліку відпусток військовослужбовців Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України не відноситься до повноважень Департаменту фінансів; у наказі про виключення позивача із списків особового складу Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України інформація про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку відсутня.

16.05.2019 Верховний Суд розглянув зразкову справу № 620/4218/18. Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплаті позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання відповідача нарахувати та виплаті позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, задоволено. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 рішення Верховного Суду залишено без змін.

Справа, що розглядається, відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18 (далі - Рішення ВС).

Статтею 291 Кодексу адміністративного судочинства України визначено особливості провадження у типовій справі, зокрема, згідно з частиною третьою цієї статті при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 4 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), визначено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Стаття 16 Закону № 504/96-ВР встановлює, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги, як, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Разом з тим, частинами восьмою, десятою, сімнадцятою-дев`ятнадцятою статті 101 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом № 504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (частина двадцять перша статті 101 Закону № 2011-ХІІ.

Згідно з статтею 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (надалі - Закон № 3543-ХІІ), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Отже, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, припиняється.

Відповідно до частини восьмої статті 101 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Зокрема, відповідно до частини чотирнадцятої статті 101 Закону № 2011-ХІІ, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому суд зазначає, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Суд відхиляє доводи відповідача-1 щодо незвернення позивача з рапортом про надання йому додаткової відпустки або виплату компенсації, оскільки виникнення обов`язку відповідача-1 щодо нарахування і виплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не залежить від обставини подання позивачем рапорту, а ґрунтується на нормах чинного законодавства. Крім того, як установив суд вище за текстом цього рішення, позивач звертався до відповідача-1 із заявою про нарахування і виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, але фактично отримав відмову.

Суд також не приймає аргументи відповідача-1 щодо належності нарахування та виплати компенсації до повноважень відповідача-2, оскільки позивач проходив військову службу в Головному управлінні розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України, тому саме цей суб`єкт владних повноважень був зобов`язаний був прийняти рішення про нарахування та виплату позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку. У відповідача-2 не було підстав для виплати позивачу зазначеної компенсації за умови відсутності вказівки на це в наказі про виключення позивача зі списків особового складу відповідача-1.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем-1 протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, з 15.08.2018.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тому суд вважає за необхідне для захисту прав позивача визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.08.2018 та зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу зазначену грошову компенсацію.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За приписами частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, після видання наказу командира військової частини про звільнення військовослужбовця та виключення його зі списків особового складу військової частини, з таким військовослужбовцем повинен бути проведений розрахунок. Оскільки відповідач-1, як установив суд, протиправно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, суд, з урахуванням положень частини другої статті 9, пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 241-243, 246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України (вул. Юрія Іллєнка, 81, м. Київ, 04050, ідентифікаційний код за ) , Департаменту фінансів Міністерства оборони України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ,03168, ідентифікаційний код за ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України (вул. Юрія Іллєнка, 81, м. Київ, 04050; ідентифікаційний код за ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.08.2018.

3. Зобов`язати Головне управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України (вул. Юрія Іллєнка, 81, м. Київ, 04050; ідентифікаційний код за ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.08.2018.

4. Зобов`язати Головне управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України (вул. Юрія Іллєнка, 81, м. Київ, 04050; ідентифікаційний код за ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

5. У задоволенні позовних вимог до Департаменту фінансів Міністерства оборони України відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна