Справа № 166/1418/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 166/1418/18 пров. № А/857/307/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 166/1418/18 (головуючий суддя Димарчук Т.М., м. Луцьк, час прийняття 11:13 год., повний текст рішення складений 31 жовтня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ратнівської селищної ради Ратнівського району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Ратнівської селищної ради Ратнівського району Волинської області, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення № 18/26 від 22.06.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_3 для обслуговування котельні з подальшою реконструкцією під магазин для викупу у власність».

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачі подали апеляційну скаргу, оскільки вважають, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що ОСОБА_1 належить приміщення гаражу, що примикає до приміщення старої котельні, яка знаходиться між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та належить на праві власності позивачу ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 належить погріб, який знаходиться навпроти будинку АДРЕСА_2 та практично по якому проходить межа проектованої земельної ділянки, яку намагається приватизувати ОСОБА_3 . Даними приміщеннями позивачі користуються та володіють уже більше тридцяти років. Однак, із містобудівного обґрунтування розташування об`єкту в смт. Ратне в умовних позначеннях передбачено будівлі під знос.

Судом першої інстанції взагалі не надано оцінці порушенням прав позивачів як мешканців та користувачів будівель та господарських споруд, що підлягають до зносу на підставі містобудівного обґрунтування, яке не відповідає вимогам закону. Детальний план території частини житлового кварталу в межах користування земельних ділянок будинку АДРЕСА_2 та будинку АДРЕСА_3 був затверджений відповідачем рішенням № 24/7 від 11.06.2019 року, тобто вже після звернення позивачів до суду.

За таких обставин позивачі просять скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року в адміністративній справі № 166/1418/19 та прийняти нове рішення, ким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність рішення суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що позивачами до суду подано позов для захисту порушених їхніх прав як мешканців та користувачів будівель та господарських споруд, які знаходяться на земельній ділянці, яку намагається приватизувати ОСОБА_3 , а саме - ОСОБА_1 належить приміщення гаражу, що примикає до старої котельні, а ОСОБА_2 належить погріб, який знаходиться навпроти будинку АДРЕСА_2 , та по якому проходить межа проектованої земельної ділянки, що додатково підтверджується показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , допитаних в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За загальним правилом, передбаченим у частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Ратнівської селищної ради від 22.06.2018 № 18/26 затверджено громадянці ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0350 га, яка знаходиться по АДРЕСА_3 (кадастровий номер :01:003: 0100), для обслуговування котельні з подальшою реконструкцією під магазин для викупу у власність та надано дозвіл на викуп вказаної земельної ділянки (том 1, а. с. 12).

За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина друга статті 123 ЗК України).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186№ ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництв.

Оскаржуючи рішення Ратнівської селищної ради від 22.06.2018 № 18/26 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_3 для обслуговування котельні з подальшою реконструкцією під магазин для викупу у власність», позивачі обґрунтували свій позов наявністю спору про право з тих підстав, що вказаним рішенням селищної ради порушено права позивачів, як власників господарських споруд. Зокрема, позивачам на праві власності належать господарські споруди, які знаходяться на земельній ділянці, яку намагається приватизувати ОСОБА_3 , а саме - ОСОБА_1 належить приміщення гаражу, що примикає до старої котельні, а ОСОБА_2 належить погріб, який знаходиться навпроти будинку АДРЕСА_2 , та по якому проходить межа проектованої земельної ділянки.

Аналіз статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір.

Оспорювання рішення органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень поглинається спором про речове, приватне право, яке як могло належати особі до звернення до органу місцевого самоврядування, так і виникнути в результаті реалізації рішення органу місцевого самоврядування, але захист якого відбувається у порядку цивільного судочинства (стаття 19 ЦПК України) у спосіб, характерний для приватноправових відносин.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У справі, яка розглядається, позивачі обґрунтовували позов про скасування рішення органу місцевого самоврядування наявністю в них існуючого речового права на спірну земельну ділянку. Тобто позивачі вказували, що їм на праві власності належать господарські споруди, які знаходяться на земельній ділянці, яку намагається приватизувати ОСОБА_3 , а тому вказаним рішенням зачіпаються приватні права позивачів на володіння та користування земельною ділянкою.

Оскільки орган місцевого самоврядування надав третій особі дозвіл на викуп вказаної земельної ділянки, співвласником частини якої вважають себе позивачі, то у цьому випадку обраний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спосіб захисту приватного права є запобіганням вчиненню дій, що порушують права та створюють небезпеку порушення їхніх цивільних прав. І саме від встановлення обставин, з якими позивачі пов`язують виникнення в них речового права на спірну земельну ділянку, залежить правильне вирішення спору.

Із наведених норм процесуальних законів можна зробити висновок, що здійснення захисту такого цивільного права, як і встановлення його існування, не віднесено до компетенції адміністративного суду.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у її постановах від 13 червня 2018 року у справі № 307/2765/15-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 461/1221/16.

Ухвалюючи рішення у даній справі суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відтак, в силу приписів п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, і вважає правильним закрити провадження в цій справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 166/1418/18 скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити учасникам справи право звернення із такими позовними вимогами до суду цивільної юрисдикції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 18.03.2020.