Справа № 686/26570/19
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2020-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/26570/19

Головуючий у 1-й інстанції: Мазурок О.В.

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

19 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Охрімчук І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 18.09.2019 року серії ЕАк №1532198, якою його визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 255 гривень.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що оскаржувана постанова не відповідає фактичним обставинам справи та прийнята з порушенням норм чинного законодавства, тому підлягає скасуванню.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в задоволенні позову відмолено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що 18 вересня 2019 року молодшим лейтенантом поліції 1 батальйону 3 роти УПП в Хмельницькій області Плоскуном В.Ю. винесено постанову серії ЕАк №1532198 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу на суму 255 гривень у зв`язку з тим, що, він керуючи транспортним засобом "Ranault Megane Scenic" д.н.з НОМЕР_1 не виконав вимогу дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості 50 км/год, а саме рухався зі швидкістю 75 км/год., чим порушив пп."в" п.8.4 Правил дорожнього руху. Швидкість руху вимірювалась за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam 000308.

Не погоджуючись з даною постановою, позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КпАП України підтверджується належними та допустимими доказами.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що відповідно до п. 12.10 ПДР його не може бути притягнено до відповідальності за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, оскільки разом із знаком 3.29 відсутні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

Також апелянт зазначає про відсутність на відповідній ділянці дороги знаку 5.70, який попереджає про фото-відеофіксацію, та про порушення під час складання постанови, зокрема відсутність будь-якої реакції та дій зі сторони інспектора на заявлені клопотання про перенесення розгляду справи та про отримання правової допомоги адвоката, а також ненадання відео порушення під час розгляду справи на місці події.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до ч. 1ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Колегія суддів зазначає, що предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Частиною 1 ст. 9 КУпАП України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з п. 8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (ч.ч.1-3, 5-6 ст.121, ст.ст.121-1, 121-2, ч.1-3 ст.122, ч.1 ст.123, ст.ст.124-1-126,) тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За п. 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).

Згідно вимог п.п. "б" п.12.9 Правил дорожнього руху України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Частина 1 ст. 122 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

При цьому Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

До суду відповідачем, з метою обґрунтування прийнятого рішення, долучено до матеріалів справи фотознімки, в тому числі й фотознімок здійснений TruCam серії ТС000308 та диск з відеозаписами подій.

Однак суд не може вважати зазначені докази належними та допустимими доказами вини позивача, оскільки такі були виготовлені після розгляду справи про адміністративне правопорушення, а тому не враховувалися і не могли бути враховані відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Сам по собі зазначений диск не є засобом фото, кінозйомки або відеозапису.

У справі відсутні будь-які документи, що вказували б на те, коли та у який спосіб відповідні файли створені (за допомогою якого технічного пристрою), а у подальшому були скопійовані на нього і чи вони взагалі досліджувалися під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Враховуючи часові проміжки з моменту зупинки позивача та до моменту винесення постанови, в суду є всі підстави вважати, що сам диск був виготовлений після розгляду справи про адміністративне правопорушення, а отже він не є належним та допустимим доказом, оскільки не враховувався під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суть судового контролю під час розгляду даної справи полягає в тому, щоб оцінити підставність винесення спірної постанови саме на момент її винесення. Суд не повинен перебирати на себе не властиві функції і фактично здійснювати замість поліцейського розслідування або ж дослідження доказів, які не були зібрані та не могли бути враховані ним до моменту винесення постанови.

З метою повного та всебічного розгляду справи, виходячи із принципу офіційного з`ясування обставин справи, суд дослідив наданий диск та фотознімки.

При цьому дослідженими судом відеозаписами та фотознімками не підтверджується вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

З наявного фотознімку з технічного пристрою TruCam видно, що автомобіль позивача об 11:40:32 рухався зі швидкістю 75 км/год, водночас, з означеного фотознімку неможливо встановити, що автомобіль, яким керував позивач, рухався саме на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, зазначений фотознімок з технічного пристрою TruCam не підтверджує факт наявності дорожніх знаків 3.29, 3.31 ПДР на цій ділянці дороги.

Колегія суддів зазначає, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Водночас колегія суддів зазначає, що відеозапис з нагрудної камери поліцейського є належним і допустимим доказом в межах розгляду позовної заяви позивача в порядку адміністративного судочинства і дає можливість суду об`єктивно оцінити правомірність дій відповідача, вчинених після зупинки транспортного засобу, під час спілкування з водієм.

Як слідує з відеозапису, на початку розгляду справи про адміністративне правопорушення патрульним роз`яснено позивачу, передбачені ст. 268 КУпАП права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Після цього, від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи в підрозділ поліції за місцем вчинення порушення з причини надання йому можливості скористатися правовою допомогою, а також позивач виявив бажання ознайомитися з матеріалами справи, зокрема з відеозаписом, однак поліцейським зазначені клопотання не були вирішені і розгляд справи було продовжено з послідуючим складанням оскаржуваної постанови. Також позивач заперечував вчинення ним адміністративного правопорушення.

Статтею 268 КУпАП визначені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Так, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Необхідно звернути увагу на те, що працівник патрульної поліції не має права притягати водія до адміністративної відповідальності без доказів та без з`ясування всіх обставин справи. Звинувачення не може ґрунтуватися лише на припущеннях працівника патрульної поліції. Так, стаття 62 Конституції України передбачає, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Якщо ж поліцейський встановив докази, які вказують на вчинення правопорушення та посилається на них, водій має право ознайомитися з цими доказами, навіть якщо це відеозапис нагрудної камери інспектора. А якщо працівник поліції відмовився надати водію для ознайомлення такий відеозапис, можна вважати, що такого доказу не існує.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави вважати, що законодавством регламентовано чіткий і послідовний порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності який, окрім іншого, передбачає обов`язок контролюючого органу забезпечити повне і всебічне дотримання процесуальних прав підконтрольного суб`єкта, зокрема право бути завчасно повідомленим про дату, час та місце розгляду його справи, бути присутнім під час її розгляду, надавати пояснення, докази, користуватися правовою допомогою тощо.

Можливість реалізації особою своїх прав на участь у розгляді справи, права на захист тощо, передбачена також шляхом оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення до суду.

Висновки аналогічного змісту містяться у рішенні Конституційного Суду України від 26.05.2015 року по справі №1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 КУпАП та у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №536/583/17.

Також слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі №337/3389/16-а (2-а/337/154/2016).

Як встановлено судом, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач виявив бажання ознайомитися з доказами, а також заявляв клопотання про відкладення розгляду справи , бажав скористатись правовою допомогою.

Однак, інспектором не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати свої права на отримання правової допомоги та ознайомлення з матеріалами справи, тим самим порушивши права особи, яка притягаляся до адміністративної відповідальності та порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що самостійною підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що позивач не може бути притягнений до відповідальності за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, оскільки разом із знаком 3.29 відсутні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, підставою для складення оскаржуваної постанови слугував встановлений відповідачем факт порушення позивачем вимоги дорожнього знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості 50 км/год.

Дорожній знак 3.29 "Обмеження максимальної швидкості" - забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові.

Відповідно до п.12.10 Правил дорожнього руху додаткові обмеження дозволеної швидкості руху можуть вводитися тимчасово і постійно.

Разом із знаками обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 обов`язково додатково встановлюються відповідні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

При цьому, тлумачення слова "разом" означає спільно, вкупі з ким-, чим-небудь. Антонімом до слова "разом" є слово "окремо". Відтак послідовне встановлення знаків один за одним не відповідає вимозі правил дорожнього руху про те, що знаки повинні встановлюватися разом, тобто на одному поперечному перетині дороги.

Отже, із аналізу вказаної норми чітко відслідковується вимога щодо обов`язкового додаткового встановлення разом із знаками обмеження швидкості руху 3.29, відповідних дорожніх знаків, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

У разі коли дорожні знаки обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 встановлені з порушенням визначених цими Правилами вимог щодо їх введення чи з порушенням вимог національних стандартів або залишені після усунення обставин, за яких їх було встановлено, водій не може бути притягнений до відповідальності згідно із законодавством за перевищення встановлених обмежень швидкості руху.

Відповідно до п.10.3.1 ДСТУ 4100:2014, попереджувальні знаки застосовують для інформування учасників руху про характер небезпеки і розташованість небезпечної ділянки дороги, рух якою потребує вжиття заходів відповідно до попередження на знаках.

Відповідно до п. 10.5.26 ДСТУ 4100:2014 знаки 3.29, 3.31 потрібно встановлювати разом зі знаками, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

З матеріалів справи вбачається, що знаки обмеження швидкості "70" та "50" встановлені без відповідних попереджувальних знаків на одній опорі, а знак 1.32 "Пішохідний перехід" на одній опорі зі знаком 5.20.1 "Початок додаткової смуги" розташований між знаками обмеження швидкості "70" та "50", тобто послідовно, а не разом зі знаками обмеження швидкості.

Таким чином, судом встановлено, що дорожній знак 3.29 "Обмеження максимальної швидкості" (50км/год) встановлений з порушенням зазначених вище вимог закону, а саме без встановлення разом з цим дорожнім знаком додаткового відповідного дорожнього знаку, який попереджає про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

Отже, враховуючи відсутність разом з дорожнім знаком 3.29 "Обмеження максимальної швидкості" (50км/год) додаткового обов`язкового знаку, рух позивача в даному випадку не створює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому винесення щодо нього постанови про накладення адміністративного стягнення є безпідставним.

Суд також враховує, що відповідно до загальних вимог до встановлення дорожніх знаків, передбачених п.10.2.2 ДСТУ 4100:2014 в одному поперечному перетині дороги допускається встановлювати три або і чотири дорожніх знаки на одній опорі.

Крім того, встановлення знаків обмеження швидкості "70" та "50" без відповідних попереджувальних знаків суперечить також і абзацу другого пункту 10.1.1. ДСТУ 4100:2014 відповідно до якого під час розташування дорожніх знаків повинна бути забезпечена спрямованість інформації, яку вони передають, тільки до учасників руху, для яких її призначено.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та прийшов до безпідставного висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги, що перевірка швидкості повинна відбуватися лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком, що здійснюється відеофіксація (дорожній знак "5.70"), так як це визначено ч.2 ст. 40 Закону №580-VIII (інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці), проте відповідачем не надано доказів встановлення знаку 5.70 на ділянці дороги, де було зафіксовано порушення водієм Правил дорожнього руху.

Крім того, в оскаржуваній постанові дії водія розцінені інспектором як порушення п.8.4 ПДР України. Однак, зазначений пункт не визначає жодних обов`язків водія, а лише встановлює класифікацію дорожніх знаків. Натомість, норма, яка забороняє водіям перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, міститься в п. 12.9 "б" ПДР України, посилання на яку у постанові відсутнє.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовна вимога про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 18.09.2019 року серії ЕАк №1532198 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП підлягає задоволенню.

Тобто, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення - про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 18.09.2019 року серії ЕАк №1532198 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. Провадження по справі закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 березня 2020 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Охрімчук І.Г.