Справа № 640/6153/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

19 березня 2020 року м. Київ № 640/6153/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Маруліна Л.О., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовомПервинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
доНаціонального банку України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

Первинна профспілкова організація співробітників "Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі також - позивач, заявник) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, в якому просить:

1. Визнати протиправною бездіяльність Національного банку України, яка полягає в не виданні акту індивідуального характеру про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати членам Правління АТ КБ "Приватбанк" та його ОСОБА_1 премії за 2019-й рік;

2. Зобов`язати Національний банк України видати акт індивідуального характеру про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку, а саме: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_3 , ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_4 та Голові Правління АТ КБ "Приватбанк" Петру Крумханзлу премії за 2019-й рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Головою Правління АТ КБ "Приватбанк" Петром Крумханзлом, а також членами цього правління, а саме: ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , допущено системну протиправну поведінку, яка полягає в укладенні протиправних договорів та безпідставно виплачених сотні мільйонів гривень згідно таких договорів; протиправною передачею прав Банку на стягнення боргів третім особам на суму 759 000 000,00 грн.; у наданні підлеглим протиправного розпорядження у вилученні 44 автомобілів, більш 60% яких повинні бути продані з публічних торгів через органи державної виконавчої служби; у не санкціонованому втручанні в роботу комп`ютерної автоматизованої системи "ПриватДок" та внесення в неї заздалегідь неправдивих відомостей, незаконному прийняті рішень, разом з тим, зазначено, що наразі правоохоронні органи України розслідують численні кримінальні провадження щодо ОСОБА_10 .

Таким чином, як зазначено позивачем, Головою Правління АТ КБ "Приватбанк" порушено вимоги частин першої, третьої статті 42 Закону України "Про банки та банківську діяльність", які вимагають, щоб керівник банку мав бездоганну репутацію.

Також, зазначено, що, вищенаведена інформація про вказаних вище осіб, підтверджена офіційними документами, що є доказами в цій справі та які додаються до цієї позовної заяви, дозволяє зробити висновок про невідповідність діяльності ОСОБА_12 та членів Правління: ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_7, ОСОБА_27 та ОСОБА_12 вимогам законодавства, тобто про порушення ними їх трудових контрактів, які передбачають додержання ними вимог діючого законодавства України.

Ця обставина виключає можливість нарахування та виплати ОСОБА_12 та членам Правління премій за 2019-й рік, яка, як відомо трудовому колективу АТ КБ "Приватбанк", складає, щодо членів Правління, суму в кілька мільйонів гривень кожному, а щодо особисто ОСОБА_12 - суму, еквівалентну одному мільйону євро, оскільки виплата премії можлива виключно в разі бездоганного виконання особами їх трудових контрактів.

Розглянувши матеріали позовної заяви та вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушенні її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є зобов`язання Національного банку України видати акт індивідуального характеру про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку, а саме: ОСОБА_16, ОСОБА_28, ОСОБА_18, ОСОБА_29, ОСОБА_3, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_4 та Голові Правління АТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_15 премії за 2019-й рік.

За позицією позивача, цей позов об`єктивно відповідає інтересам держави, оскільки безпідставна сплата вказаним вище особам вищенаведеної премії спричиняє державі ще більшу матеріальну шкоду, ніж трудовому колективу, оскільки, згідно з Статутом АТ КБ "Приватбанк", його єдиним акціонером та власником ста відсотків акцій є держава.

Водночас, як вбачається з позовних вимог, видання Національним банком України такого акту стосуються прав та інтересів лише визначеного кола осіб, тобто такий акт є актом індивідуальної дії.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається, як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Крім того, суд зауважує, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Ураховуючи наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів, Акт Національного банку України про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку, а саме: ОСОБА_16, ОСОБА_28, ОСОБА_18, ОСОБА_29, ОСОБА_3, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_4 та Голові Правління АТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_15 премії за 2019-й рік, є актом індивідуальної дії, оскільки: не містить загальнообов`язкових правил поведінки; не регулює певний вид суспільних відносин; не розрахований на багаторазове застосування й вичерпує дію після його реалізації і т.д.

Оскільки Первинна профспілкова організація співробітників "Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" не є учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених в Акті Національного банку України про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку, а саме: ОСОБА_16, ОСОБА_28, ОСОБА_18, ОСОБА_29, ОСОБА_3, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_4 та Голові Правління АТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_15 премії за 2019-й рік, як акту індивідуальної дії, такий Акт не породжує для позивача ніяких прав та обов`язків, а тому і не надає права на захист, тобто права на звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, а також у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 9901/657/18 (П/9901/657/18).

Виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження за пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, оскільки цей позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 6, 9, 170, 243, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Первинної профспілкової організації співробітників "Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Національного банку України.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надіслати особі, яка її подала.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржено.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею в порядку ст. 256 КАС України.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана в порядку, визначеному ст. 295-297 з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Повну ухвалу складено 19.03.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна