Справа № 140/3020/19
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3020/19 пров. № А/857/1932/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.

за участі позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Цехош А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Прокуратури Волинської області та Цехош Анатолія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року (рішення ухвалене у м. Луцьк судом у складі головуючого судді Смокович В.І., повний текст рішення складено 24.12.2019р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Волинської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Волинської області про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов`язання виплатити середній заробіток за 691 день вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання судового рішення від 14 листопада 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді, у сумі 1 658 670 грн 32 коп.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Волинської області із 30 червня 2016 року; стягнуто з прокуратури Волинської області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період із 30 червня 2016 року по 14 листопада 2016 року включно у сумі 71 709 грн 80 коп. Вказане судове рішення фактично виконане 23 серпня 2019 року (позивача поновлено на посаді начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Волинської області із 30 червня 2016 року на підставі наказу прокурора Волинської області № 305к від 23 серпня 2019 року). Керуючись принципами обов`язковості судового рішення, статтею 236 Кодексу законів про працю України, позивач просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період із 15 листопада 2016 року по 22 серпня 2019 року (усього за 691 робочий день) у сумі 1 658 670 грн 32 коп. із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу працівників органів прокуратури. Просив позов задоволити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Прокуратури Волинської області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Стягнуто з із Прокуратури Волинської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у частині поновленні на роботі за період із 15 листопада 2016 року по 22 серпня 2019 року у сумі 523 104 грн 12 коп. (п`ятсот двадцять три тисячі сто чотири грн. 12 коп.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили Прокуратура Волинської області та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 . Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційних скаргах.

Апелянт Прокуратура Волинської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити.

Апелянт ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою адміністративний позов задоволити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги апелянтів слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року (із урахуванням ухвал з питань внесення виправлення в судове рішення від 24 і 25 вересня 2019 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано постанову Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року у справі № 803/1157/16 та прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог; визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Волинської області за № 270к від 30 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Волинської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Волинської області із 30 червня 2016 року; стягнуто із прокуратури Волинської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період із 30 червня 2016 року по 14 листопада 2016 року включно у сумі 71 709 грн 80 коп., без урахування податків і зборів; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Волинської області та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць (15 096 грн 80 коп.) допущено до негайного виконання; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Дане судове рішення набрало законної сили 14 листопада 2016.

Постановою Верховного Суду від 07 травня 2019 року касаційну скаргу прокуратури Волинської області залишено без задоволення; постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року у справі № 803/1157/16 залишено без змін.

На виконання Постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року, постанови про відкриття виконавчого провадження № 59768833 від 09 серпня 2019 року, наказом прокурора області № 305к від 23 серпня 2019 року старшого радника юстиції ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Волинської області із 30 червня 2016 року.

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відтак, законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

У постанові від 24 січня 2019 року в справі № 760/9521/15 Верховний Суд звернув увагу, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Згідно частини 1 та 7 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України врегульовано, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Ця норма передбачає обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату вказаного відшкодування.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Заробітна плата за час вимушеного прогулу, який мав місце до постановлення рішення про поновлення на роботі, стягується з роботодавця з розрахунку середнього заробітку працівника, який визначається відповідно до статті 27 Закону Про оплату праці і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Як вбачається з 5 Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів зазначено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відтак, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370.

Судова колегія апеляційного суду звертає увагу, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року стягнуто із прокуратури Волинської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період із 30 червня 2016 року по 14 листопада 2016 року включно, в частині поновлення позивача на посаді вказана постанова допущена до негайного виконання. Однак дане рішення суду було виконано лише 23 серпня 2019 року, що підтверджується відповідним наказом № 305к Про поновлення на посаді ОСОБА_1 .

Таким чином, беручи до уваги той факт, що рішення суду від 14 листопада 2016 року про поновлення позивача на посаді у зв`язку із його незаконним звільненням виконане Прокуратурою Волинської області 23 серпня 2019 року, тому період із 15 листопада 2016 року по 22 серпня 2019 року є часом затримки виконання судового рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Тому, на думку апеляційного суду позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з із 15 листопада 2016 року по 22 серпня 2019 року.

Обставини щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача встановлені постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року у справі № 803/1157/16 та відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказування у даній справі.

Зазначеним судовим рішенням установлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 754 грн 84 коп.

Згідно листів Мінсоцполітики Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2016-2019 роки судом установлено, що час затримки у поновленні на роботі позивача становить 693 робочих днів, із яких за 2016 рік 34 робочих дні (листопад 12, грудень - 22); за 2017 рік усього 249 робочих дні; за 2018 рік усього 250 робочих днів; за 2019 рік 160 робочих днів (січень-липень 144 робочих дні, серпень 16 робочих днів).

Пунктом 10 Порядку № 100 визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Згідно пункту 10 Порядку №100 коригування передбачено для випадку, коли підвищення посадових окладів відбулося : у розрахунковому періоді; у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток.

Разом з тим, в залежності від виду нарахування буде залежати і розрахунковий період - 12 або 2 місяці, що передують події.

В даному випадку середній заробіток за час затримки виконання судового рішення не є виплатою за період збереження середнього заробітку, хоч сума такого розрахунку визначається із середнього заробітку за два місяці.

У розрахунковому періоді (квітень, травень 2016 року) не було підвищення окладу, а тому підстав для проведення коригування заробітної плати для обчислення середнього заробітку немає, оскільки підвищення окладів відбулось поза межами розрахункового періоду в період затримки виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі №823/726/16.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток позивача за час затримки у поновленні на роботі складає 523 104 грн 12 коп. (754 грн 84 коп. х 693 робочих дні).

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційних скарг являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Прокуратури Волинської області та Цехош Анатолія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року у справі №140/3020/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 18.03.2020р.