Справа № 822/1284/15
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 березня 2020 року

Київ

справа №822/1284/15

касаційне провадження №К/9901/8983/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому ГУ ДФС у Хмельницькій області (далі - Інспекція) на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.05.2015 (суддя - Казачок І.С.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 (головуючий суддя - Біла Л.М., судді - Гонтарук В.М., Матохнюк Д.Б.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Inter cars Ukraine» (далі - Товариство) до Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому ГУ ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Товариство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.03.2015 № /351 та № /350.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що: реальність господарських операцій з ТОВ «Абро Україна», ТОВ «Омега 2012», ТОВ «СБ Щит», ТОВ «Комель Ю.А.», ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , СПД ОСОБА_8 щодо придбання товарів (робіт, послуг) підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, складеними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість; акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання, оскільки складається у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб`єкта господарювання; у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2012 № 1221 укладення договорів на виконання робіт з організації збирання, видалення, знешкодження та утилізації відпрацьованих мастил (олив) є обов`язковим; робота системи «Відеоконтроль Рубіж» в Україні не регламентується нормативно-правовими актами, зареєстрованими у Міністерстві юстиції України, з урахуванням того, що така система фіксує автомобілі, які перебувають у розшуку; акти здачі-приймання робіт містять усю необхідну інформацію, з урахуванням інформації, вказаної у додаткових угодах щодо дислокаціями постів охорони; обов`язки фізичних осіб-підприємців як агентів повністю відрізняються від їх обов`язків як директорів філій Товариства.

Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 05.05.2015, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015, позов задовольнив: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення 13.03.2015 № /351 та № /350.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що фактичне виконання господарських операцій між Товариством та ТОВ «Абро Україна», ТОВ «Омега 2012», ТОВ «СБ Щит», ТОВ « Комель Ю.А.», ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , СПД ОСОБА_8 підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не містять дефектів форми та змісту, виписаними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість, з урахуванням того, що: перевезення товару здійснювалось постачальником, а не Товариством, автомобільні перевізники не залучались, з огляду на що вимога податкового органу про наявність у позивача товарно-транспортних накладних є безпідставною; оплата послуг з організації збирання, видалення, знешкодження та утилізації відпрацьованих мастил (олив) є передбаченим чинним законодавством обов`язковим платежем та витратами імпортера, які відносяться до складу інших витрат господарської діяльності, у відповідності до статті 138 Податкового кодексу України; надання охоронних та кур`єрських послуг підтверджується актами виконаних робіт та актами здачі - прийняття робіт, в яких зазначаються обсяги виконаних робіт в натуральному вигляді, зміст наданих послуг, їх вартість із зазначенням посад та прізвищ осіб, що підписували вказані документи; обов`язки фізичних осіб-підприємців як агентів повністю відрізняються від їх обов`язків як директорів філій Товариства.

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 07.07.2015 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що: Товариство не надало до перевірки документів, які підтверджують факт транспортування товарів від ТОВ «Абро Україна» до позивача; витрати, понесені на оплату послуг на утилізацію відпрацьованих мастил, сплачені на користь ТОВ « Комель Ю.А. », не можуть вважатися витратами, що пов`язані із придбанням мастил і доведенням до стану, в якому ці мастила можуть використовуватись надалі; Товариство не надало звітів виконавця, які б підтверджували фактичне надання кур`єрських (ТОВ «Омега 2012») та охоронних (ТОВ «СБ Щит») послуг, тоді як акти здачі-прийняття робіт (послуг) відображають лише зміст договору, а не містять конкретизації; Товариством були укладені агентські договори із власними робітниками з метою мінімізації податкових зобов`язань.

У запереченні на касаційну скаргу Товариство просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 20.02.2018 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження та витребував матеріали справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 06.03.2020 - визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 10.03.2020.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекція провела документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотриманння вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012, результати якої були оформлені актом від 06.10.2014 № 4250/22-05/30865632, за висновками якого Товариством були порушені, зокрема, вимоги: пункту 138.1, 138.2, 138.8 статті 138, підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 4324815,00 грн. (у тому числі: за півріччя 2012 року - 566260,00 грн., за 3 квартали 2012 року - 980207,00 грн., за 2012 рік - 1780263,00 грн., за 2013 рік - 2544552,00 грн.), пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, який підлягає нарахуванню до сплати в бюджет, за період з січня 2012 року по грудень 2013 року включно на загальну суму 3631517,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що Товариство неправомірно включило до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, за відповідні податкові періоди вартість товарів (робіт, послуг) придбаних у ТОВ «Абро Україна», ТОВ «Омега 2012», ТОВ «СБ Щит», ТОВ «Комель Ю.А.», ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 (не платник ПДВ), ФОП ОСОБА_7 (не платник ПДВ),СПД ОСОБА_8 (не платник ПДВ), а податок на додану вартість - до складу податкового кредиту (по платниках ПДВ), оскільки: Товариство не надало до перевірки документів, які підтверджують факт транспортування товарів від ТОВ «Абро Україна» до позивача; витрати, понесені на оплату послуг на утилізацію відпрацьованих мастил, сплачені на користь ТОВ « Комель Ю.А. », не можуть вважатися витратами, що пов`язані із придбанням мастил і доведенням до стану, в якому ці мастила можуть використовуватись надалі; Товариство не надало звітів виконавця, які б підтверджували фактичне надання кур`єрських (ТОВ «Омега 2012») та охоронних (ТОВ «СБ Щит») послуг, тоді як акти здачі-прийняття робіт (послуг) відображають лише зміст договору, а не містять конкретизації; Товариством були укладені агентські договори із власними робітниками з метою мінімізації податкових зобов`язань, з урахуванням того, що згідно наданих товарно-транспортних накладних надання кур`єрських послуг здійснювалось автомобілями ЗАЗ Таврія Пікап (д.н.з. НОМЕР_1 , подій ОСОБА_11 ) ЗАЗ Таврія Пікап (д.н.з. НОМЕР_2 , водій ОСОБА_12 ); Opel Combo (д.н.з. НОМЕР_3 , водій ОСОБА_13 ), тоді як згідно даних системи «Відеоконтроль Рубіж» переміщення зазначених транспортних засобів територією України не зафіксовано; згідно акту ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська від 15.03.2013 № 503/22.5-08/36726733 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Абро Україна» щодо підтвердження здійснення господарських відносин з ТОВ «Ангстрем Континенталь», ТОВ «Абро Україна» не надало до перевірки документи, які підтверджують формування податкового кредиту та податкових зобов`язань з податку на додану вартість за квітень - вересень 2012 року; згідно акту ДПІ у Солом`янському районі м. Києва від 12.08.2013 № 618/26-58-22-05-11/38354063 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Омега 2012» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.08.2012 по 30.06.2013» ТОВ «Омега 2012» здійснювало діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди третім особам; згідно акту Ірпінської ОДПРІ ГУ Міндоходів у Київській області від 11.08.2014 № 165/22-4/36382675 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб`єкта господарювання ТОВ «СБ Щит» з питань підтвердження господарських відносин із контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями за період січень, квітень-червень, серпень-грудень 2012 року» ТОВ «СБ Щит» не знаходиться за податковою адресою; з метою мінімізації податкових зобов`язань Товариством були укладені агентські договори із власними робітниками, які передбачали меншу ставку оподаткування, з урахуванням того, що Товариство не надало до перевірки документів, які б засвідчили безпосередню участь приватних підприємців у реалізації товарі та підтверджували надання послуг саме ними.

На підставі висновків вказаного акта перевірки 13.03.2015 Інспекція прийняла податкові повідомлення-рішення: № 5/351, яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток на 5550968,00 грн., у тому числі: 3700645,00 грн. - за основним платежем, 1850323,00 грн. - з штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № /350, яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість на 4493943,00 грн., у тому числі: 2995962,00 грн. - за основним платежем, 1497981,00 грн. - з штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Відповідно до частини 1 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За приписами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до підпункту «в» підпункту 138.10.4 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) складу інших витрат включаються інші операційні витрати, що включають, зокрема: інші витрати операційної діяльності, пов`язані з господарською діяльністю, у тому числі, але не виключно: суми нарахованих податків та зборів, установлених цим Кодексом (крім тих, що не визначені в переліку податків та зборів, встановлених цим Кодексом), єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відшкодування Пенсійному фонду України сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», різниці між сумою пенсії, призначеної за Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність», та сумою пенсії, обчисленої відповідно до інших законодавчих актів, на яку має право особа, які згідно із законодавством фінансуються за рахунок коштів підприємств, установ, організацій в обов`язковому порядку, а також інших обов`язкових платежів, встановлених законодавчими актами, за винятком податків та зборів, передбачених підпунктами 139.1.6 і 139.1.10 статті 139 цього Кодексу, та пені, штрафів, неустойки, передбачених підпунктом 139.1.11 статті 139 цього Кодексу.

За приписами підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу інших витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов`язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов`язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); е) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов`язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Положеннями підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування та податковий кредит можуть вважатися не підтвердженими.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують понесені витрати, платник податку має право на віднесення таких витрат до витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, а податку на додану вартість - до складу податкового кредиту.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з податку на додану вартість.

При цьому, наведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми валових витрат (витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування), та податкового кредиту з податку на додану вартість, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкових повідомлень-рішень як протиправних, прийнятих контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Тобто, контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, та податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Згідно зі статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, суди встановили, що: господарські операції між Товариством та ТОВ «Абро Україна», ТОВ «Омега 2012», ТОВ «СБ Щит», ТОВ « Комель Ю.А. », ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , СПД ОСОБА_8 підтверджуються показами свідків, допитаних у судовому засіданні, та належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не містять дефектів форми та змісту, з урахуванням того, що: умовами пункту 2.1 статті 2 договору № 1-15/07 від 15.07.2010, обов`язок доставки товару був покладений на ТОВ «Абро Україна»; укладення договорів на виконання робіт з організації збирання, видалення, знешкодження та утилізації відпрацьованих мастил (олив) є обов`язковим згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2012 № 1221 «Деякі питання збирання, знешкодження, видалення та утилізації відпрацьованих мастил (олив)»; факт надання Товариству ТОВ «Омега 2012» кур`єрських послуг, окрім актів здачі-приймання робіт підтверджується товарно-транспортними накладними, тоді як робота системи «Відеоконтроль Рубіж» в Україні не регламентується нормативно-правовими актами, зареєстрованими у Міністерстві юстиції України; факт надання Товариству охоронних послуг ТОВ «СБ Щит» підтверджується актами виконаних робіт, в яких зазначаються обсяги виконаних робіт в натуральному вигляді, зміст наданих послуг, їх вартість із зазначенням посад та прізвищ осіб, що підписували вказані документи; обов`язки фізичних осіб-підприємців як агентів повністю відрізняються від їх обов`язків як директорів філій Товариства, оскільки згідно посадової інструкції директора філії Товариства до посадових обов`язків директора філії належить: визначення, планування та організація роботи працівників філії; координація роботи по прийманню товару на склад; забезпечення своєчасного складання планів та інших розрахунків установленої бухгалтерської звітності по транспортуванню, прийманню, зберіганню та реалізації товарів; претензійно-позовна робота, нагляд за дотриманням працівниками статуту, правил внутрішнього трудового розпорядку тощо, тоді як за умовами агентських договорів, до обов`язків агента Товариства належать: приймання замовлень, складання документації, комплектування та доставка товару покупцям, розширення їх кола, моніторинг дотримання порядку фінансової дисципліни при відстроченні платежів, право вимоги боргу та інші.

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тільки посиланням на обставини, викладені в акті перевірки. Ці обставини були перевірені судом з дослідженням в судовому процесі доказів, на підставі оцінки яких суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що вони не підтвердилися, з урахуванням того, що в силу положень пункту 4.4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених наказом ДПА України від 22.04.2011 № 236 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання, оскільки складається у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб`єкта господарювання.

Таким чином, доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі обставин, з огляду на що підстави для скасування ухвалених у даній справі рішень судів попередніх інстанцій відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.05.2015 та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому ГУ ДФС у Хмельницькій області залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.05.2015 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду