Справа № 280/1948/19
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 280/1948/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року

у адміністративній справі № 280/1948/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , визнано протиправними та скасовано прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області податкові повідомлення-рішення форми від 22.02.2019 року №, №003011305 та №003011305, а також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1957,25 грн.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем по справі з підстав порушення норм матеріального, зокрема, пункту 8 підрозділу 1 розділу XX ПК України, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України» №321-VIII від 09 квітня 2015 року, яким внаслідок доповнення пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» було встановлено, що «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року".

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки аргументам відповідача щодо відсутності підстав у даному випадку застосувати пункт 8 підрозділу 1 розділу XX ПК України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що норми пункт 8 підрозділу 1 розділу XX ПК України є спеціальними по відношенню до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України і відповідно застосування вказаної норми виключає наявність податкового правопорушення. Проте, суд не зауважує, що диспозиція вказаної статті вимагає наявність дати зміни валюти зобов`язання зі кредитом з іноземної валюти у гривню, а у випадку відсутності зміни зобов`язання за кредитним договором вказана норма не може бути застосована. Тобто, на думку відповідача пункт 8 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодекс України стосується регулювання правовідносин, які складаються щодо прощення (анулювання) кредитної суми боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті відносно якого відбулась зміна а зобов`язання з іноземної у гривню, але позивачем у даному випадку не доведено вказану обставину, також як і не надано жодного доказу на підтвердження факту зміни умов кредитного договору.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, тому просить залишити без змін рішення суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин у справі та правильність їх юридичної кваліфікації, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з нижченаведеного

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставою для винесення Головним управлінням ДФС у Запорізькій області податкових повідомлень- рішень: № від 22.02.2019 (форма «Р»), яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за основним зобов`язанням 144 410, 30 грн. та штрафними санкціями 36 102, 58 грн., а загалом донараховано 180 512, 88 грн.; № від 22.02.2019 (форма «Р»), яким збільшено грошові зобов`язання за платежем військовий збір за основним зобов`язанням 12 034, 19 грн та штрафними санкціями 3 008, 55 грн., а загалом з вказаного платежу донараховано 15 042,74 грн.; і за № від 22.02.2019 (форма «ПС»), яким до позивача застосовано штрафну санкцію за несвоєчасну подачу декларації у розмірі 170, 00 грн. - став складений за результатами перевірки Акт документальної планової виїзної невиїзної перевірки від 27.12.2018 р. № 1095/08-01-13-05/ НОМЕР_1 , в якому зафіксовано порушення позивачем: пп.«д» 164.2.17 пп.164.2.17 п. 164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 ПК України, що стало підставою для донарахування військового збір за 2017 рік у сумі 12 034,19 грн; пп.49.18.4 п. 49.18 ст.49, пп.179.1, пп.179.7 ст.179 ПК України за не подання декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік; а також пп.«д» пп.164.2.17 пп.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167 ПК України, в результаті чого позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік у сумі 144 410, 30 грн.

За змістом зазначеного Акту, підставою перевірки позивача слугувала інформація відділу Державного реєстру ДФС України («Відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків»), з якої встановлено, що ОСОБА_1 у 2017 році отримано дохід у сумі 803 079,46 грн., за ознакою доходу 126 - «Дохід, отриманий платником податку, як додаткове благо», саме внаслідок чого і був виданий наказ ГУ ДФС у Запорізькій області № 3857 від 14.11.2018. на підставі якого в період з 06.12.2018 по 19.12.2018 відносно ОСОБА_1 проводилася документальная позаплановая невиїзна перевірка.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та АТ «УкрСиббанк» 10.04.2008 року було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до п.1.1 якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 40000,00 доларів США, а позичальник відповідно до п.1.2.2. Договору взяв на себе зобов`язання повернути Банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 10.04.2029 року, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін до вказаного банком терміну (дострокового) відповідно до умов Розділу 12 цього Договору на підставі будь-якого з п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 Договору.(а.с.17-21 т.1)

Судова колегія звертає увагу на те, що додаткова угода між банком та позивачем стосовно дострокового повернення кредиту ОСОБА_1 відповідно до умов Розділу 12 цього Договору на підставі будь-якого з п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 Договору - не укладалася.

Відповідно до квитанції № 78 від 10.04.2008 р. (а.с.39 т.1) ОСОБА_1 отримала 40 000 доларів США, що станом на день укладання договору становило виходячи з курсу долара - 4,97000 грн. становила до видачі суму 198800,00 грн., що з урахуванням комісії за надання кредиту, страхового платежу і т.д. складало по курсу НБУ 202000,00 грн.

Протягом 2008 - по лютий 2015 р. позивач вчасно сплачувала всі платежі та виконувала взяті на себе зобов`язання згідно графіку платежів, який є невід`ємною частиною Договору (а.с.22-26 т.1), останній платіж позивачем було здійснено 06.01.2015 р., що підтверджуються копіями банківських квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.40-100 т.1), а також інформацією від банківської установи. Отже, на виконання умов договору позивачкою фактично у період з 2008 р. по 2017 р. загалом було сплачено суму еквівалентну 47160,00 доларів.

Також судом встановлено, що у зв`язку з суттєвою девальвацією національної валюти, зростанням вартості іноземної валюти позивач неодноразово звертався до банківської установи АТ «УкрСиббанк» з вимогою/проханням змінити курс валюти на гривню або перевести суму заборгованості за курсом 7,98 грн за 1 долар США, чи змінити валют кредитування на національну, що підтверджено долученими до матеріалів справи письмовими зверненнями ОСОБА_1 : 01.09.2014 р. (а.с.127 т.1), 24.02.2015 р. (а.с.128-129 т.1), 03.04.2015 (а.с.130-131 т.1), 05.11.2015 (а.с.132-134 т.1), 25.11.2016 (а.с.135-136 т.1), 12.12.2016 (а.с.137-138 т.1). Проте, у відповідь на звернення позивача листом банку від 11.09.2014 р було роз`яснено про необхідність виконання умов договору та право позичальника ставити питання про перенесення термінів погашення (а.с.139 т.1), а вже листами від 25.11.2915 (а.с.140 т.1), від 30.11.2015 (а.с.141 т.1) і 23.12.2016 р. (а.с.142 т.1) позивачу банком пропонувалося обговорити пропозицію погашення кредиту та заборгованості в індивідуальному порядку та подати відповідні документи(а.с.а.с.143-145 т.1). Разом з тим, банком не вирішувалося запропоноване позивачем питання погашення кредиту в порядку, визначеному приписами пункту 8 підрозділ 1 розділу XX ПК України, доповненого згідно Закону № 321 від 9 квітня 2015 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань" шляхом зміни валюти зобов`язання з іноземної валюти у гривню.

В подальшому на звернення позивача до банку з листом від 12.01.2017 р. з проханням розглянути можливість погашення залишку кредитної заборгованості шляхом одноразової сплати нею залишку в розмірі оціночної вартості квартири в сумі 412192 грн (згідно оцінки квартири акредитованим банком оцінщиком) задля закриття кредиту (а.с.146-149 т.1), банк листом від 28.03.2017 року (а.с.150 т.1) повідомив позивача про те, що гарантує у разі погашення нею заборгованості за кредитним договором № 0 в розмірі 10710,0 дол.США та понесених банком витрат у розмірі 14429,73 грн, банк анулює залишок заборгованості за вказаним кредитним договором і наддасть листа про зняття заборони з предмету іпотеки (квартири, яка придбавалася за кредитні кошти) (а.с.150 т.1). На виконання вказаної пропозиції банку, позивачем 28.03.2017 року було сплачено банку запропоновані суми: в розмірі 10710,0 дол.США, що за розрахунком банку (по курсу валюти на той час - 27,15 грн/долар США) складало 280814,49 грн. і суму у розмірі 14429,73 грн, і вказана обставина підтверджена копіями квитанцій № 25 та № 46 від 28.03.2017 р. (а.с.151 т.1)

Вирішуючи спір у цій справі по суті, спираючись на положення підпунктів 14.1.47 і 14.1.54 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163, абзацу другого пункту 164.1, підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), суд першої інстанції зазначив, що до оподатковуваного доходу включаються суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації, а встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу є вичерпним.

При цьому, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що відносини, які виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України. Зокрема, посилаючись на положення ч.1 ст.1054, ч.1 ст.546, ст.605 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) суд зазначив, що додаткове благо визначається як доход у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податків, а виходячи з того, що надана в кредит грошова сума підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує доход платника податку і лише в разі коли відпадуть встановлені законох та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансовіх показників за рахунок суми, взятої в борг.

Одночасно, на підставі аналізу положень пункту 8 підрозділ 1 розділу XX ПК України, доповненого згідно із Законом № 321 від 9 квітня 2015 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань", суд першої інстанції зазначив, що до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу не повинна бути включена курсова різниця між сумою основного (прощеного) боргу в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання з іноземної валюти у гривню (тобто, при визначенні розміру оподатковуваного доходу у національній валюті України в еквіваленті сумі прощеного боргу в іноземній валюті на дату такого прощення), та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом НБУ станом на 1 січня 2014 року. Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по може вважається додатковим благом такого платника податку і не має включатися до розрахунку його загального місячного (річного) оподатковуваного доходу згідно пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було отримано оподатковуваного доходу в розумінні ст.14, ст.164, ст.165 Податкового кодексу України у розмірі 803 079,46 грн.

При цьому, суд першої інстанції узяв до уваги, що станом на 01.01.2014 за курсом Національного банку України, сума прощеного боргу в гривневому еквіваленті становила 236 308, 16. за валютним курсом долара США до Української гривні - 7,993 грн. (29 575, 49 * 7, 99 грн), а банк здійснюючи прощення боргу у розмірі 29575,49 доларів США здійснював обрахування виходячи з курсу 27,15 грн/долар США (29 575, 49 * 27, 15 = 803 079, 46), тому курсова різниця на момент прощення боргу становила 566771,30 грн., і відповідно, вказана сума прощена (анульована) кредитором на користь позичальника не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою).

Відносно застосування до спірних правовідносин положення п. 8 Підрозділ 1 Перехідних положень Податкового кодексу України, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір № 0 між банком та позивачем укладався 10.04.2008 року і станом на 01 січня 2014 року не був погашений та мав за своїм змістом кредит в іноземній валюті. Конвертація валюти боргу з подальшим його анулюванням відбулась тільки після 01 січня 2015 року, а розмір грошового зобов`язання в гривні при зміні валюти обрахований відповідно до валютного курсу в гривні станом на 28.03.2017 року (момент зміни валюти 27,15 грн/долар США). Банк здійснив прощення суму боргу саме у гривні (національній валюті), але на численні звернення позивача щодо укладання додаткових угод та конвертації не відреагував належним чином, тому виходячи з приписів ч.2 ст.19 Конституції України суд дійшов до переконання, що визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податку з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

На підтвердження вищенаведених висновків у цій справі, суд першої інстанції порахувавши виконання позивачем у період з 2008 р. по 2017 р. включно своїх зобов`язань на підставі Договору від 10.04.20008 за кредитним договором № 0 з банківською установою, за п.1.3.1 якого повинен був здійснювати оплату відсотків у розмірі 12, 5 % річних, що виходячи з отриманої суми в розмірі 202 000,00 грн, що складало 26 260, 00 грн щорічно, а за 10 років становило близько 262 600,00 грн. зазначив, що сума тіла кредиту та необхідних відсотків річних складає 464 600,00 грн. (202 000, 00 грн + 262 600, 00) і ця сума є меньшою, ніж фактично було сплачено ОСОБА_1 за Договором № 0 від 10.04.2008, оскільки отримавши у 2008 році 202000,00 грн вона оплатила банку 593 866,54 грн. Проте, Банк здійснюючи прощення боргу у розмірі 29 575,49 доларів США здійснював обрахування виходячи з курсу 27,15 грн/долар США (29 575, 49 * 27, 15 = 803 079, 46), що у п`ять з половиною разів перевищує курс 2008 року і свідчить про вимоги банківської установи банку від позивача повернення більше 1 000 000, 00 гривень суми тіла кредиту за отримані нею 202 000,00 гривень у 2008 році (без врахування процентів та штрафних санкцій), що в свою чергу свідчить про пряме втручання у майнові права позивача у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції з захисту основоположних прав людини.

За наведених вище обставин та з огляду на врахований судом першої інстанції принцип застосування національними органами найбільш сприятливого для платника податків національного законодавства, яке припускає неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків і принципу справедливості, а також виходячи з того, що відповідачем не надано суду доказів щодо дослідження ним питання курсової різниці кредитної заборгованості ОСОБА_1 і анульованої суми такої заборгованості, та які складові включала анульована сума, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції у повному обсязі, одночасно акцентуючи увагу на тому, що банк пропонуючи позивачу листом № 30-3/30-2 від 28.03.2017 р. (а.с.150 т.1) здійснити погашення заборгованості по кредитному договору від 10.04.20008 № 0 у сумі 10710,0 дол.США.

Разом з тим, судова колегія наголошує на тому, що банк до 28.03.2017 р., тобто, до сплати позивачем запропонованої листом банку № 30-3/30-2 від 28.03.2017 р. суми погашення заборгованості по кредитному договору від 10.04.20008 № 0 у розмірі 10 710,0 дол.США (а.с.150 т.1), жодним чином не згадував та не попереджав позивача про застосування до даного випадка процедури «прощення боргу» передбаченого п. «д» пп.164.2.17 ст.164 Податкового кодексу. Тільки після сплати позивачем запропонованої банком суми, позивачу було вручено повідомлення від 28.03.2017 р. (а.с.93 т.2) в якому з посиланням на положення п."д" пп.164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України та на рішення « УкрСиббанку » про анулювання кредитної заборгованості було розписано суму боргу позивача станом на 28.03.2017 виходячи з курсу НБУ на вказаний день.

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, банк на підтвердження належного повідомлення ОСОБА_1 про виникнення у неї доходу, отриманого платником податку як додаткового блага, додав Витяг з протоколу № 05/17 засідання правління АТ «УкрСиббанку» від 09.03.2017 (а.с.94 т.2) та додаток № 9 і № 10 до пункту 6 цього Протоколу (а.с.95-99 т.2). Оскільки інших рішень банку до матеріалів справи не долучено, судова колегія визнає, що саме на вказане рішення засідання правління АТ «УкрСиббанку» від 09.03.2017 банк спирався у повідомленні на адресу ОСОБА_1 від 28.03.2017 р. (а.с.93 т.2), що є підставою для його детального дослідження.

Так, на засіданні правління АТ «УкрСиббанку» від 09.03.2017 мова йшла про погодження умов Акції «МР» (миттєва розстрочка) для клієнтів роздрібного бізнесу банку на кредитні зобов`язання яких розповсюджується дія Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII, що відповідно до Додатку 10 (а.с.98 т.2) розповсюджується на позивача. Разом з тим, в додатках 9 та 10 не розписано механізми обчислення залишку заборгованості по зобов`язанням за кридитним договором (в т.ч. позивача) в іноземній валюті, який був забезпечений іпотекою, також як і не встановлено було порядку і умов конвертації зобов`язань за кредитним договором позивача в іноземній валюті в національну валюту України, як про це і просила неодноразово позивач починаючи з вересня 2014 року.

Тобто, вказаним рішенням банку, прийнятого на виконання Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", яким було встановлено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, та який не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) - банк фактично відстрочив позивачу виконання зобов`язання, а не звільнив від його виконання.

Разом з тим, до матеріалів справи відповідачем не надано доказів того, чи банк виконав свій обов`язок відповідно положень Меморандуму стосовно врегулювання питання реструктуризації споживчих кредитів в іноземній валюті, що отримані під заставу нерухомості, який слід було виконувати після підписання 5 травня 2015 року Президентом України Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України» (щодо реструктуризації кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню).

Зокрема, відповідач під час проведення перевірки та винесення оскаржуваних у цій справі рішень не витребував у банку та не перевірив рішення про списання простроченої заборгованості позивачу, з наданням повної розшифровки суми, у тому числі із зазначенням сум з яких складається прощений борг (тіло кредиту, проценти за користуванням тілом кредиту, пеня, штраф, тощо), також як і не перевірив факт не належного повідомлення боржника (позивача) про прощення (анулювання) боргу, що саме має наслідки на виникнення відповідних обов`язків позивачем щодо декларування та сплати податку.

Отже, ігнорування відповідачем положень Закону України від 09 квітня 2015 року № 321-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань", було внесено зміни до Кодексу в частині звільнення від оподаткування операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, яким у підрозділі 1 розділу XX "Перехідні положення" Кодексу доповненим п. 8 встановлено, що не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності". Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, непогашених до 1 січня 2014 року, а дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року - судова колегія визнає, що судом першої інстанції було вірно встановлено наявність обставин зміни валюти кредитування, укладення договору між позивачем і банком до 01.01.2015 р., існування кредиту станом на 01.01.2014 р., а посилання апелянта на інші норми Податкового кодексу України, що є відмінними від п. 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення", як на підставу для задоволення апеляційної скарги - є помилковими та не приймаються колегією суддів в якості обґрунтованих.

При цьому, враховуючи принцип реалізації положень Меморандуму за якими позичальник звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб у зв`язку з податку з доходу фізичних осіб у разі прощення частини валютного кредиту під час переведення його в гривню, що стосується всіх валютних кредитів, окрім тих, що видані співробітникам банків, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи інформації про подальшу класифікації кредиту позивача і його обліку та тощо, після сплати позивачем запропонованої листом банку № 30-3/30-2 від 28.03.2017 р. суми по кредитному договору від 10.04.20008 № 0 у розмірі 10 710,0 дол.США, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Не вважає судова колегія також підставою для задоволення вимог апелянта наявність у ДПІ поданого банком податкового розрахунку (ф. 1-ДФ) у якому позивачу нарахований дохід за ознакою « 126 - додаткове благо», бо вказана обставина не є безумовною підставою для визначення позивачу грошових зобов`язань, оскільки відсутнє рішення банку про прощення позивачу боргу за кредитним договором.

Виходячи з того, що податкове повідомлення-рішення, прийняте за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору від доходів, отриманих як додаткове благо є похідним від факту отримання чи неотримання платником доходу у вигляді додаткового блага, судова колегія вважає обґрунтованим також рішення суду першої інстанції про скасування податкових повідомлень-рішень № і № про збільшення грошових зобов`язань за платежем військовий збір та нарахування штрафних санкцій, в тому числі і відповідно до п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України

Підсумовуючи встановлені підчас судового розгляду обставини, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у позивача були підстав розцінювати спрощену заборгованість, як додаткове благо та включати її до річної податкової декларації, а відповідно і підстав для нарахування позивачу відповідних сум відповідними оскаржуваними у цій справі податковими повідомленнями-рішеннями.

Відповідності до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Внаслідок чого, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апелянта на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення не впливають та висновків суду не спростовують

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року - - залишити без змін

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов