Справа № 756/7328/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 756/7328/18
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у відкритому с удовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року, суддя Вєкуа Н.Г., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві, Пенсійного фонду України Департамету пенсійного забезпечення, Мінсоцполітики України, Пенсійного фонду України Оболонського району м. Києва про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахування вимог в остаточній редакції позовної заяви від 07.06.2018 року (а.с.140-150) просив:

- визнати незаконними дії Головного управління ПФУ в м. Києві (Центральне об`єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві), Пенсіного фонду України Департаменту пенсійного забезпечення, Мінсоцполітики та ПФУ Оболонського району м. Києва;

- зобов`язати відповідачів провести перерахунок пенсії з моменту призначення пенсії 1995 по 01.02.2018 року;

- стягнути з Головного управління ПФУ в м. Києві та ПФУ Оболонського району м. Києва заборгованість з пенсійних виплат з моменту призначення пенсії 1995 по 01.02.2018 року і виплатити заборгованість з урахуванням компенсації частини втрачених доходів та індексу інфляції;

- винести рішення про примусове стягнення з відповідачів Головного управління ПФУ у м. Києві та ПФУ Департаменту пенсійного забезпечення моральну шкоду з урахуванням індексу інфляції.

Покласти на відповідачів судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення суду та задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1055 "Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України", проведено реорганізацію управлінь Пенсійного фонду України в районах м. Києва шляхом їх об`єднання: 3) Центральне об`єднане управління обслуговує Оболонський, Печерський, Подільський та Шевченківський райони м. Києва.

27 квітня 2018 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2017 року № 203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» ліквідовано Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві та утворено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Отже, на час розгляду справи, питання проведення нарахування, перерахунку пенсії відноситься до компетенції Головного управління ПФУ в м. Києві, тоді як управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва було реорганізовано ще у грудні 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 року №203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» є правонаступником Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, останній неодноразово звертався до відповідача з заявами встановленого зразка про перерахунок пенсії з 1995 року, до яких були надані наступні документи: копія трудової книжки, копія військового квитка, копія ліквідатора ЧАЕС ІІ категорії, справка відділу про заробітну 2007-2009 років.

Проте, як зазначено позивачем, при призначенні пенсії, йому не враховані роки служби в армії з 1964 по 1967 рік, тоді як ним були надані всі необхідні документи для призначення пенсії, що свідчить про протиправність дій відповідачів.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача пояснила, що незаконні дії відповідачів полягають у неврахування під час призначення пенсії до стажу період проходження військової служби позивачем з 1964 по 1967 роки та в непроведенні перерахунку пенсіх з урахуванням стажу роботи після виходу на пенсію, а саме з 01.01.2007 року по 09.10.2009 року.

Надаючи правову оцінку правовідноси нам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон - № 1058-ІV, в редакції, чинній на час проведення перерахунку). Цим Законом держава визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 4 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", встановлено, що у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв в роботі. Перерахунок пенсії здійснюється із заробітної плати (доходу), з якої була обчислена пенсія.

За бажанням пенсіонера перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії.

У разі, якщо застрахована особа після призначення (перерахунку) пенсії має менш як 24 місяці страхового стажу, перерахунок пенсії проводиться не раніше ніж через два роки після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням страхового стажу після її призначення (попереднього перерахунку) та заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.

Згідно з пунктом "в" частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки та органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок №637).

Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 6 Порядку №637 для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються: військові квитки; довідки військових комісаріатів, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС; довідки архівних і військово-лікувальних установ.

Постановою Правління ПФУ від 25 листопада 2005 року за №22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі по тексту Порядок №22-1).

Пунктом 1.5 вказаного Порядку встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п.2.9 Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з положеннями п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Як встановлено судом, при призначенні пенсії ОСОБА_1 врахований стаж роботи 30 років 18 днів без стажу військової служби у зв`язку з тим, що до заяви про призначення пенсії позивачем не надавався військовий квиток.

Згідно заяви з 01.04.2001 року органами пенсійного фонду проведено перерахунок пенсії позивачу по заробітній платі з 01.01.1988 року по 21.12.1992 року.

Згідно з заявою від 17.07.2004 року проведено перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу набутого після призначення пенсії.

01 січня 2007 року відповідно до заяви позивачу проведено перерахунок пенсії по стажу та заробітній платі, з урахуванням страхового стажу 42 роки 6 місяців 8 днів та заробітної плати, визначеної за періоди роботи з 01.01.1987 року по 31.12.1991 року та з 01.07.2000 року по 31.12.2006 року.

Також, спеціалістами управління був проведений перерахунок пенсії в частині звільнення з 03.10.2009 року.

Як зазначено відповідачем, період проходження військової служби не враховано до страхового стажу у зв`язку з відсутністю військового квитка в матеріалах справи.

Окрім того судом було встановлено, що 21.11.2017 року позивач звернувся до пенсійного фонду України з заявою, в якій просив зробити перерахунок пенсії з моменту призначення пенсії, а саме з 1995 року та по сьогоднішній день з врахуванням трьох років , а саме з 1964-1967 роки, служби в армії, які не були враховані при призначенні пенсії, при проведенні пенсійної реформи у зв`язку з халатністю службових осіб, а також не враховані до стажу роботи період роботи позивача протягом 2007-2009 років, які останній працював після призначення пенсії за віком.

У відповідь на заяву Центральне об`єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві листом від 11.01.2018 року повідомило позивачу, що як свідчать матеріали справи, у заяві від 03.03.2010 року було зазначено проведення перерахунку пенсії в частині звільнення. Тому спеціалістами управління був проведений перерахунок пенсії в частині звільнення від 03.10.2009 року. Також, повідомлено, що до страхового стажу не враховано період проходження військової служби у зв`язку з відсутністю військового квитка.

12.01.2018 року позивач звернувся на Урядову «гарячу» лінію щодо пенсійного забезпечення та отримав 23.02.2018 року відповідь від Департаменту пенсійного забезпечення, що пенсію обчислено відповідно до вимог чинного законодавства. Повідомлено, що доплату до перерахунку за лютий 2018 року, з урахуванням виплачених сум, нараховано для виплати на відомість березня 2018 року.

Згідно з пунктом 2.9. Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з пунктом 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію:

а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів;

в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження (пункт 4.2 Порядку №22-1).

Відповідно до вимог пункту 4.1. Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ (пункт 39 Порядку).

Отже, підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Як убачається із копії пенсійної справи на ім`я позивача, що витребувана судом апеляційної інстанції та долучена до матеріалів справи, на підставі поданої позивачем заяви відповідно до розпорядження 165702 від 31.01.2018 року Оболонським управлінням ПФУ в м Києві було проведено перерахунок пенсії позивачу, зараховано до стажу роботи період служби з Збройних силах колишнього СРСР 2 роки 11 місяців 1 день. Згідно розрахунку стажу до даного розпорядження, до стажу зараховано період військової служби позивача з 10.11.1964 року по 10.10.1967 року.

Крім того, згідно з розпорядженнм 165702 від 13.02.2018 року позивачу проведено перерахунок пенсії у зв`язку із зміною стажу. Згідно з розрахунком стажу до даного розпорядження до стажу роботи, що дає право на проведення перерахунку пенсії, було враховано стаж за період роботи з 01.01.2007 року по 01.09.2009 року. Визначено загальний стаж 47 років 7 місяців 25 днів.

Отже, пенсійним органом було на підставі поданої позивачем заяви проведено перерахунок пенсії та враховано до стажу роботи період проходження військової служби з 10.11.1964 року по 10.10.1967 рік, а також враховано до стажу період роботи з 01.01.2007 року по 01.09.2009 року. У зв`язку з розрахунком стажу відповідно до вищезазначених розпоряджень проведено перерахунок пенсії.

Підстав для проведення перерахунку пенсії з 1995 року колегія суддів не вбачає з огляду на те, що заява про проведення перерахунку пенсії позивачем була подана лише у 2017 році.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необгрунтованість доводів позивача щодо протиправності дій відповідачів у неврахуванні до стажу період військової служби та період роботи після виходу на пенсії, оскільки з моменту звернення до пенсійного органу позивача з відповідною заявою такий стаж було зараховано та проведено відповідний перерахунок пенсії.

У зв`язку з вищевикладеним відсутні правові підставі для визнання протиправними дій відповідачів в цій частині та про зобов`язання провести перерахунок пенсії.

Окрім того, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у зв`язку з відсутністю необхідних документів для призначення пенсії позивачу, пенсійний орган, відповідно до п.1.7. Порядку №22-1 листом повідомив заявника про те, які документи необхідно подати додатково для врахування стажу військової служби.

Як в матеріалах справи, так і в пенсійній справі відсутні докази того, позивач до 2017 року звертався до пенсійного органу із відповідними заявами щодо врахування до стажу період проходження військової служби.

Як пояснила представник позивача, позивач не подавав до пенсійного органу та до суду відповідних заяв щодо врахуванням стажу військової служби так як не знав про це.

Проте, такі доводи представника позивача колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки позивач мав і має право на звернення до відповідного органу за роз`ясненнями щодо обчислення стажу роботи, а також на отримання документів, на підставі яких було проведено розрахунок стажу роботи та обчислення розміру пенсії.

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди яка складається з заборгованості пенсійних виплат з 1995 року по 01.02.2018 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів і індекса інфляції, то колегія суддів вважає їх також необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки перерахунок пенсії позивачу було проведено, суми перерахованої пенсії виплачено, а отже ніякої заборгованості не існує.

Щодо позовних вимог до Пенсійного фонду України Департаменту пенсійного забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно чинного законодавства Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади не є суб`єктом прийняття рішень щодо призначення та проведення перерахунку пенсії будь-яким категоріям осіб, тоді як такими суб`єктами є територіальні відділення Пенсійного фонду України, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

Завдання та повноваження Пенсійного фонду України визначені, відповідно, п. 4-6 Положення, і серед них відсутнє здійснення призначення та перерахунок пенсій за зверненнями конкретних осіб.

Приписами пункту сьомого зазначеного Положення врегульовано, що Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженим постановою правлінням Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, управління фонду є самостійними юридичними особами публічного права.

Відповідно до пп.7 п.4 цього Положення, управління фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління здійснюють призначення (перерахунок), виплату та поновлення виплати пенсій.

Отже, буквальний зміст наведених норм права свідчить про те, що всі дії, спрямовані на призначення пенсій, та всі подальші зміни призначених пенсій, законодавством України віднесено до компетенції органів Пенсійного фонду України, а саме - територіальних управлінь.

У свою чергу, Пенсійний фонд України, як центральний орган виконавчої влади, не наділений повноваженнями щодо призначення та перерахунку пенсії, а тому не розглядав, та не міг розглядати питання щодо перерахунку, призначених позивачам пенсій.

Також, суд не вбачає протиправності дій Мінсоцполітики, адже останнім повідомлено, що згідно ст.. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є органом, який зокрема, призначає та підготовляє документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Департамент пенсійного забезапечення Пенсійного фонду України є структурним підрозділом центрального апарату Пенсійного фонду України.

Відповідно до Положення головним завданням Департаменту є організація та участь у забезпеченні реалізації державної політики у сфері пенсійного забезпечення та розвитку пенсійної системи, вдосконалення пенсійного законодавства, організація роботи, спрямованої на правильне застосування, неухильне додержання та виконання актів законодавства під час призначення та виплати пенсій, в тому числі громадянам України, які проживають за її межами, а також пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні, організація роботи із зверненнями громадян; формування, адміністрування, супроводження та розвиток інформаційно-телекомунікаційної системи Пенсійного фонду України, баз даних, програмних комплексів, що використовуються Пенсійним фондом України та його органами,веденняреєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі реєстр застрахованих осіб) та забезпечення захисту інформації в цих системах; участь у реалізації державної політики з питань пенсійного забезпечення, підтримання фінансової стабільності пенсійної системи; формування та реалізація ефективної бюджетної та фінансової політики Фонду, складання та забезпечення виконання бюджету Фонду; забезпечення повного та своєчасного фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством; організація роботи по складанню, розгляду, затвердженню та виконанню кошторисів територіальних управлінь, забезпечення ведення бухгалтерського обліку фінансово-господарської діяльності, формування бюджетної, фінансової, податкової та статистичної звітності Фонду, тощо.

Як встановлено судовою колегією, Департамент пенсійного забезпечення надавав відповіді на звернення позивача щодо проведення перерахунку пенсії у строки, визначені чинним законодавством України. Будь-яких порушень вимог чинного законодавства при наданні відповідей, в т.ч. і щодо фальшування даних пенсійної справи Департаментом, колегією суддів встановлено не було, а позивачем не надано належних доказів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів зазначеним відповідачем.

Не встановлено судовою колегією під час розгляду справи неправомірних дій Міністерства соціальної політики України, які б призвели до порушення прав та інтересів позивача, так як даний орган не займається питаннями нарахування чи проведення перерахунку пенсій громадянам, обчислення стажу їх трудової діяльності.

Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою КМ України від 17 червня 2015 року №423 Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального діалогу, соціального захисту, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, усиновлення та захисту прав дітей, запобігання насильству в сім`ї, протидії торгівлі людьми, захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, соціального захисту ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, зокрема забезпечення їх психологічної реабілітації, санаторно-курортного лікування, технічними та іншими засобами реабілітації, житлом, надання освітніх послуг, організації поховання, соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, які звільняються, осіб, звільнених з військової служби, та учасників антитерористичної операції, у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в зв`язку з незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю при виконанні своїх повноважень, що призвело до зниження життєвого рівня життя, то суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту заподіяння моральної шкоди та не доведено безпосереднього причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідачів та їх наслідками у вигляді моральних чи фізичних страждань позивача.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідачів моральної шкоди, не підлягає задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог в цій частині та відсутністю правових підстав щодо їх задоволення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, вищезазначених висновків суду, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, судова колегія приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 18 березня 2020 року.