Справа № 640/10536/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року м. Київ № 640/10536/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - відповідач 1), директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича (далі - відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправними дії відповідача 2 з прийняття рішення про звільнення позивача та винесення наказу від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;

визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити позивача на посаді, стягнути з бюджетних асигнувань відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в порушення вимог Закону України «Про державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України позивача звільнено з державної служби без ознайомлення з письмовим попередженням про звільнення та за відсутності на те правових підстав, оскільки позивача призначено на посаду з випробувальним терміном на шість місяців, а наказ про звільнення виданий з пропуском строку випробування. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем протиправно видано оскаржуваний наказ за відсутності подання Конкурсної комісії та погодження з першим заступником Директора ДБР та заступника Директора ДБР.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2019 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачем 2 подано до суду відзив, в якому зазначив, що директором Державного бюро розслідувань дотримано норми частини шостої статті 35 Закону України «Про державну службу» та попереджено у встановлений законом термін позивача із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді. Також відповідач 2 зазначив, що встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» і таке рішення було погоджено із заступниками Директора ДБР, тому на його думку доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними, а рішення про звільнення позивача є таким, що прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством України.

Представником відповідача 1 подано 24.02.2020 до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, в обґрунтування якого подано копію наказу від 20.02.2020 №112-ос, яким скасовано наказ відповідача 1 від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено позивача на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2020 закрито провадження у справі за клопотанням представника відповідача 1 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Таким чином, в межах даної справи залишились не вирішеними позовні вимоги в частині стягнення з бюджетних асигнувань відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Державним бюро розслідувань відповідно до пункту 9 частини першої статті 12, частини третьої статті 14, пункту 3 та 6 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 35 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229 «Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби» видано наказ 27.12.2018 №247-ос «Про призначення ОСОБА_1 » на посаду керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань, як обраного за конкурсом з 28.12.2018 з випробувальним строком 6 місяців.

За результатами аналізу професійної діяльності позивача на вказаній посаді відповідачем 1 встановлено, що рівень професійної підготовки ОСОБА_1 є недостатнім для виконання завдань та обов`язків керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності управління Директором Державного бюро розслідувань складено на ім`я позивача повідомлення від 21.05.2019 про звільнення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та у зв`язку з виявленою невідповідністю ОСОБА_1 займаній посаді, на яку він прийнятий зі строком випробування 6 місяців Директором Державного бюро розслідувань видано наказ від 28.05.2019 № 145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено ОСОБА_1 з посади керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань 28.05.2019 як такого, що не відповідає займаній посаді протягом строку випробування.

В подальшому, як підтверджується матеріалами справи, в.о. Директора Державного бюро розслідувань видано наказ від 20.02.2020 №112-ос, яким скасовано наказ від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено останнього на посаді керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань.

Таким чином на даний час відсутні підстави для вирішення питання щодо поновлення позивача на посаді в судовому порядку, оскільки оскаржувані порушення були виправлені відповідачем самостійно, чим відновлено порушене право позивача.

Разом з тим, при винесенні рішення про поновлення на роботі відповідачем 1 питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у наказі не вирішено.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац четвертий пункту 2 Порядку).

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що згідно наказу від 28.05.2019 №145-ос ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань 28.05.2019.

Відповідно до наказу від 20.02.2020 №112-ос відповідачем 1 скасовано наказ від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань 20.02.2020.

Як вбачається з копії наказу від 20.02.2020 №112-ос, що не заперечується відповідачем 1, ОСОБА_1 ознайомився з даним наказом 21.02.2020 та приступив до виконання своїх обов`язків цього ж дня.

Таким чином, беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути розраховано позивачу з 28.05.2019 по день поновлення позивача на службі, а саме 20.02.2020.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За наведених обставин вимога позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з протиправним звільненням є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Окрім того, представником позивача подано до суду заяву про компенсацію судових витрат, в якій просить суд стягнути з бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань понесені позивачем судові витрати в розмірі 20 558,06 грн.

Заява обґрунтована тим, що в процесі судового розгляду даної справи позивачем понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. та сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 588,06 грн. (з урахуванням комісії).

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною четвертою статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України та Законом України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору за подання до адміністративного суду заяви про забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача 13.06.2019 подано заяву про забезпечення позову.

За подання вказаної заяви про забезпечення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 576,30 грн. згідно квитанції про сплату №94087 від 10.06.2019.

Ухвалою суду від 14.06.2019 у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

В даному випадку, суд враховує положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно якої при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, стягуються витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу.

Таким чином, з урахуванням наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника позивача в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо повернення суми судового збору за подання заяви про забезпечення позову з урахуванням комісії, сплаченої позивачем банку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. При цьому, судовий збір сплачується у встановленому законом порядку та розмірі.

Разом з тим, банківська комісія - це винагорода за здійснення банком банківських операцій та вона не включається до відповідної ставки судового збору, відповідно не підлягає відшкодуванню.

Щодо стягнення на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу представником позивача надано копію договору про надання юридичних послуг/правової допомоги від 01.06.2019, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_2 , копію розрахунку суми витрат на професійну правничу допомогу та копію рахунку від 24.12.2019, згідно якого вказана сума, що підлягає сплаті у розмірі 20 000,00 грн.

Разом з тим, представником позивача не надано до суду акту приймання послуг, підписаного сторонами договору. Також не подано жодного документу про оплату наданих адвокатом послуг.

З огляду на вищенаведене, оскільки позивачем не доведено реальність понесення судових витрат на правничу допомогу, такі витрати відшкодуванню не підлягають.

Отже, заява представника позивача про стягнення судових витрат на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28.05.2019 по 20.02.2020.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення підлягає негайному виконанню в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць та в частині поновлення на посаді.

Відмовити у стягненні судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко