Справа № 520/7330/19
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 р.Справа № 520/7330/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Старосуда М.І.,

Суддів: Русанової В.Б. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Панченко О.В., м. Харків по справі № 520/7330/19

за позовом ОСОБА_1

до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з квітня 2016 року по лютий 2019 рік включно;

- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по лютий 2019 рік включно та середній заробіток за весь час затримки виплати даної індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену при звільнені грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби квітня 2016 року по лютий 2019 рік включно та середній заробіток за весь час затримки виплат даної грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення, тобто за період 05.02.2019 по 26.03.2019;

- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за речове майно, тобто за період 05.02.2019 по 26.03.2019;

- стягнути з Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за невиплачені грошові суми при звільнені, в сумі 10000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дій Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині затримки виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та затримки виплати компенсації за речове майно.

Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період 05.02.2019 року по 14.02.2019 року та компенсації за речове майно за період 05.02.2019 року по 26.03.2019 року.

Визнано протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з квітня 2016 по лютий 2019 року.

Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 05.02.2019 року.

Визнано протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині невиплати ОСОБА_1 при звільнені грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) невиплачену при звільнені грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 05.02.2019 рік включно.

Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 05.02.2019 року та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) суму витрат на правову допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - 14321937).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що за період з квітня 2016 року по лютий 2019 року у Східного регіонального управління (військової частини НОМЕР_2 ) відсутній достатній об`єм бюджетного асигнування, який би дозволив нарахувати, крім основних складових грошового забезпечення, індексацію згідно Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". За таких обставин відсутня така обов`язкова умова в діях відповідача як протиправність. Фактично виплату грошового забезпечення позивачу було здійснено до 15.02.2019 року в межах строку, узгодженого із позивачем, що свідчить про надуманість позовних вимог позивача. При цьому, апелянтом вказано, що компенсація вартості за не отримане речове майно не входить до структури грошового забезпечення військовослужбовця, виплачується у визначених законодавствах випадках, у зв`язку з чим невиплата компенсації у день звільнення, а після надходження відповідних бюджетних видатків, не може розцінюватися як підстава для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Східному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, остання штатна посада - помічник начальника регіонального управління-начальника сектору з організації з облаштування державного кордону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 08.01.2019 року №8-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до підпункту "а" пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 05 лютого 2019 року №59-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 06 лютого 2019 року і остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 06 лютого 2019 року.

Після звільнення з військової служби позивач звернувся до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України стосовно надання інформації щодо виплати йому всіх видів грошового забезпечення за період 2016-2019 роки.

Листом №11/М-96/3046 від 13.06.2019 року відповідачем надано копії особових карток грошового забезпечення, з яких позивачу стало відомо, що з 18.04.2016 року по 28.02.2019 року позивачу не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Також повідомлено, що кошторисні призначення державної прикордонної служби України на 2016, 2017, 2018 роки не передбачали здійснення видатків на виплату індексації грошових доходів військовослужбовців, у зв`язку з цим, нарахування індексації грошового забезпечення за вищевказаний період не проводилась.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для визнання неправомірними дії відповідача в частині невиплати йому індексації грошового забезпечення з квітня 2016 року по лютий 2019 року.

Також, позивач у в період з 1.05.2014 року по 21.05.2016 року безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції на території Луганської області, м.Старобільськ, в зв`язку з чим отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення Серія НОМЕР_3 від 07.02.2019 року.

Однак, з часу отримання статусу учасника бойових дій, він жодного разу не скористався додатковою оплачуваною відпусткою, а також не отримав компенсацію при звільнені.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за відпустки, як учаснику бойових дій з квітня 2016 року по 05.02.2019 року, індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2016 року по 05.02.2019 року, не своєчасно виплатив грошове забезпечення та компенсацію за речове майно, що слугувало підставами для часткового задоволення позову.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволених позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, в даному випадку апеляційному перегляду підлягає рішення суду в частині частково задоволених позовних вимог.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Законом України № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч.1 ст. 9-1 Закону №2011-XIІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.1, 8 розділу І Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 №232, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 р. за № 768/28898 (далі за текстом - Інструкція №232), ця Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці). Військовослужбовцям речове майно особистого користування та інвентарне майно видається за встановленими нормами і порядком, визначеними цією Інструкцією.

Відповідно до п. 4 розділу ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, як підтверджено матеріалами справи, остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача було 06 лютого 2019 року, а грошове забезпечення при звільненні було виплачено йому лише 14.02.2019 р., а компенсацію за речове майно було виплачено лише 26.03.2019 р.

Отже, дії відповідача в частині не виплати позивачу грошового забезпечення та компенсації за речове майно в день звільнення з військової служби є протиправними, оскільки не відповідають вимогам Закону №2011-XIІ, Інструкції №232 та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період 05.02.2019 року по 14.02.2019 року та компенсації за речове майно за період 05.02.2019 року по 26.03.2019 року, колегія суддів зазначає, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок виплатити військовослужбовцю при звільненні з військової служби середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.07.2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача, далі - КЗпП), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як підтверджено матеріалами справи, наказом від 08.01.2019 року №8-ОС позивача було звільнено з військової служби та наказом від 05 лютого 2019 року №59-ОС виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення і остаточною датою закінчення проходження військової служби є 06 лютого 2019 року.

Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , сформованої АТ КБ "ПриватБанк" від 02.07.2019 р., грошове забезпечення при звільненні йому було виплачено 14.02.2019 р., а компенсацію за речове майно було виплачено 26.03.2019 р.

Отже, про строки виплати грошового забезпечення та компенсації за речове майно позивачу стало відомо з виписки АТ КБ "ПриватБанк" від 02.07.2019 року.

Оскільки, в день звільнення з військової служби позивач не був повністю забезпечений грошовим і речовим забезпеченням, тому слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток з 06.02.2019 року по 26.03.2019 року за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період 06.02.2019 року по 14.02.2019 року та компенсації за неотримане речове майно за період 06.02.2019 року по 26.03.2019 року.

Посилання апелянта, що при звільненні позивача з військової служби 06.02.2019 року з ним було проведено співбесіду, в процесі якої позивач погодився, що остаточний розрахунок грошового забезпечення буде проведено до 15 лютого 2019 року і, що компенсація за не отримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, а право на її отримання виникає у разі звільнення зі служби, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не відповідають вимогам Закону №2011-XIІ, Інструкції №232 та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Стосовно позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині не виплати індексації грошового забезпечення, судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч.3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно ст.3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Як підтверджено матеріалами справи, індексація грошового забезпечення за період з квітня 2016 по 06 лютого 2019 року позивачу не проводилася та не виплачувалася у зв`язку з відсутністю у відповідача достатнього об`єму бюджетних асигнувань.

Доводи апелянта стосовно відсутності державного асигнування щодо виплати індексації у вказаний період, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат.

Колегія суддів зазначає, що саме такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 15.02.2019 у справі №820/6514/17.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не виплати індексації грошового забезпечення, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 06 лютого 2019 року.

Стосовно позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині невиплати при звільнені грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Законом України № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини восьмої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно з ст. 5 Закону України № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 12 статті 12 вищевказаного Закону № 3551-ХІІ визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно, з моменту набуття статусу учасника бойових дій, позивач має право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Поняття особливого періоду визначено абзацом 5 частини першої статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", відповідно до якого особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 101 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 101 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені в рішенні від 30 квітня 2013 року справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Колегія суддів зазначає, що саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

З наявних в матеріалах справи доказів та заявлених позивачем вимог вбачається, що справа №520/7330/19 за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині невиплати при звільнені грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, за ознаками є типовою справою та предмет спору, в даному випадку співпадає з предметом спору зразкової справи №620/4218/18.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог процесуального закону, врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.

Посилання апелянта, що в даному випадку не підлягає застосуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі у зв`язку з тим, що позивач не звертався із заявами про виплату компенсації ні в період проходження служби, ні в рік звільнення і йому не відмовлялося у виплаті компенсації, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2016-2019 роках додаткові відпустки як учасник бойових дій, однак відповідач допустив протиправну бездіяльність в частині невиплати при звільнені позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, а тому наявні підстави для зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу невиплачену при звільнені грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби з квітня 2016 по 06.02.2019 року включно.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку по день фактичного розрахунку та індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку, судова колегія зазначає наступне.

Як зазначено вище, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати норми трудового законодавства.

Отже, відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що Пленум Верховного Суду України у пункті 20 Постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» надав роз`яснення, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як зазначено вище, судом встановлено обставини допущення відповідачем протиправної бездіяльності в частині невиплати при звільнені позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з квітня 2016 року по 06.02.2019 року та не виплати індексації грошового забезпечення за період з квітня 2016 року по 06.02.2019 року, а тому колегія суддів приходить до висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки вказаних виплат при звільнені з 06 лютого 2019 року по 12 листопада 2019 року, тобто по день постановлення рішення судом першої інстанції.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем разом із позовними вимогами заявлено клопотання про стягнення з Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на його користь витрат на правову допомогу в сумі 15000 грн.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на необґрунтованість та безпідставність зазначеної суми витрат на правову допомогу та просить відмовити в стягненні таких витрат.

Колегія суддів зазначає, що статтею 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до положень ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявленого клопотання щодо витрат на правничу допомогу до суду надано договір №160 на надання юридичних послуг від 18.06.2019 року, копію акту виконаних робіт від 18.06.2019 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 27.06.2019 року про сплату вартості отриманих послуг адвоката у сумі 15000,00 грн.

Зі змісту наявного в матеріалах справи акту виконаних робіт від 18.06.2019 року вбачається, що згідно договору про надання правової допомоги адвокат Кузьміна Т.Г. надала перелік юридичних послуг до сплати, а ОСОБА_1 прийняв перелік юридичних послуг та сплачує відповідно до умов договору.

Адвокатом надано наступні послуги: усна консультація з вивченням документів та надання роз`яснень з правових питань - 1 година - 500,00 грн.; пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства в аналогічних питаннях - 2 години - 2000,00 грн.; складання індивідуальних документів - 1 година - 600,00 грн.; проведення бухгалтерських розрахунків з використанням особистих карток грошового забезпечення на 2016-2019 рр. - 3 години - 2500,00 грн.; складання адміністративного позову про визнання протиправними дій та стягнення грошового забезпечення при звільненні - 3 години 3000,00 грн.; підготовка, направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів іншим учасникам та подання позову 30 хв. - 500 грн.; зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи - 1 година - 900,00 грн., участь у судовому процесі, з виїздом поза робоче місце адвоката - 2 години - 5000,00 грн.

Однак, позовна заява та матеріали справи не містять доказів проведення бухгалтерських розрахунків з використанням особистих карток грошового забезпечення позивача на 2016-2019 роки; розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 3500,00 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року по справі № 520/7330/19 в частині задоволених позовних вимог скасувати.

Прийняти в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині затримки виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період 06.02.2019 року по 14.02.2019 року та затримки виплати грошової компенсації за речове майно за період 06.02.2019 року по 26.03.2019 року.

Визнати протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з квітня 2016 по 06.02.2019 року.

Зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 06.02.2019 року.

Визнати протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині невиплати ОСОБА_1 при звільнені грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 06.02.2019 року.

Зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) невиплачену при звільнені грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 06.02.2019 року.

Зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток з 06 лютого 2019 року по 12 листопада 2019 року за час затримки: виплати грошового забезпечення за період 06.02.2019 року по 14.02.2019 року; виплати грошової компенсації за речове майно за період 06.02.2019 року по 26.03.2019 року; виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 06.02.2019 року; виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період проходження військової служби з квітня 2016 року по 06.02.2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) суму витрат на правову допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (провул. Інженерний, 7, м. Харків, 61166, код ЄДРПОУ - 14321937).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М.І. Старосуд
Судді В.Б. Русанова Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 19.03.2020 року