Справа № 200/11310/19-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 р. Справа№200/11310/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., при секретарі Кудрявцеві О.Ю.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України,

Міністерства внутрішніх справ України

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності, в якому просив суд:

- визнати дії відповідача щодо не надання позивачу статусу ветерана органів внутрішніх справ та не видачі посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» протиправними;

- зобов`язати відповідача на підставі поданих позивачем документів надати йому статус ветерана органів внутрішніх справ;

- зобов`язати відповідача видати позивачу посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» встановленого законом зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є пенсіонером МВС України з грудня 2005 року, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, на пенсію вийшов з посади начальника Маріупольського міського відділу Державної служби охорони при УМВС України в Донецькій області в званні підполковника міліції, статус ветерана органів внутрішніх справ не отримував.

Зазначає, що 18 березня 2018 року він звернувся у ліквідаційну комісію Головного управління МВС України у Донецькій області із проханням про надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачі відповідного посвідчення з додатком необхідних документів.

2 квітня 2018 року листом № І-52лк ліквідаційною комісією Головного управління МВС України у Донецькій області надані матеріали були направлені начальнику управління координації соціальних та пенсійних питань Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України для розгляду.

Листом від 26 квітня 2019 року за № І-52лк позивача повідомлено, що йому відмовлено у видачі посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ», у зв`язку із тим, що тривалість його служби є меншою за 25 років у календарному обчисленні та за 30 років у пільговому обчисленні.

Позивач зазначає, що на момент його звільнення у відставку безперервний стаж служби в органах МВС України складав 23 роки 5 міс 3 дні, проте відповідачем до вислуги років не був зарахований період навчання ОСОБА_1 на денному відділенні Жданівського металургійного інституту із кафедрою військової підготовки з 1 вересня 1970 року по червень 1975 року, який з розрахунку навчання - один рік за шість місяців служби - складає 2 роки 4 міс 15 днів; за закінченням якого позивачу присвоєне офіцерське звання - лейтенант запасу.

На думку позивача термін навчання у вищих навчальних закладах із кафедрою військової підготовки, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, має зараховуватися до вислуги років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби не лише для призначення пенсії, але і для отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ, чого не було здійснено відповідачем (а.с. 4-5).

Ухвалою суду від 24 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 25-26).

Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 (а.с. 30).

Ухвалою суду від 18 листопада 2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 10 грудня 2019 року (а.с. 1).

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року підготовче засідання відкладено на 9 січня 2019 року (а.с. 53).

У відзиві на позов та поясненнях, які надійшли до суду 13 грудня 2019 року та 25 лютого 2020 року, Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України, зазначено, що департамент не є належним відповідачем у справі, так як є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України без статусу юридичної особи. Також зазначено, що факт того, що позивач до вступу на службу в органах внутрішніх справ навчався у вищому навчальному закладі, не є достатньою підставою для зарахування періоду такого навчання до вислуги років, яка дає право на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ, відповідно станом на дату звільнення вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 23 роки 5 міс 3 дні (без врахування зазначеного періоду навчання ОСОБА_1 ), що недостатньо для надання йому статусу «Ветеран органів внутрішніх справ» (а.с. 55-57).

Ухвалою суду від 9 січня 2020 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача Міністерство внутрішніх справ України; призначено підготовче засідання на 29 січня 2020 року (а.с. 69-70).

У відповіді на пояснення відповідача, які надійшли до суду 18 грудня 2019 року та 26 грудня 2019 року, ОСОБА_1 зазначає, що пунктом 2 Наказу від 30 квітня 2013 року № 418 МВС України саме на підрозділи кадрового забезпечення органів внутрішніх справ покладається повноваження щодо зарахування до вислуги років певних періодів служби (навчання), в тому числі у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу до органів внутрішніх справ або призначення на відповідну посаду в межах до п`яті років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби. Також вказує, що пояснення відповідача про те, що навчання в цивільних вищих навчальних закладах є періодом часу (навчання), якій зараховується лише до вислуги років при призначені (обчисленні) пенсії і не може бути зарахованим до вислуги років в календарному обчисленні, - суперечать вимогам, викладеним у наказі МВС України від 30 квітня 2013 року № 418. (а.с. 59-60). Абзацом 13 п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» встановлено, що «до календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у ч. 2 ст. 17 цього Закону». Відповідно до зазначених приписів поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ при призначені пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання […] з розрахунком один рік навчання за 6 місяців служби (а.с. 64-65, 115-116).

У відзиві на позов, який надійшов до суду 29 січня 2020 року засобами поштового зв`язку, Міністерство внутрішніх справ України заперечує проти задоволення позовних вимог позивача та зазначає, що з розрахунку вислуги років позивача вбачається, що його вислуга років складає 23 роки 5 міс 3 дні, у зв`язку із чим у останнього не має права на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ. Посилання позивача на те, що до вислуги років має бути зараховано час його навчання у вищому навчальному закладі, є помилковим, оскільки таке зарахування передбачається чинним законодавством лише при розрахунку стажу для призначення пенсії за вислугу років. При розрахунку вислуги років, що надає особі право на отримання статусу ветерана внутрішніх справ, враховується саме час служби, який має складати не менш 25 років.

Також зазначає, що повноваження суб`єкта владних повноважень щодо надання особі статусу ветерана внутрішніх справ є дискреційними повноваженнями такого суб`єкту, а тому суд не може підміняти належний орган, рішення або дія/бездіяльність якого оскаржується, та приймати рішення про зобов`язання цього органу прийняти таке рішення.

З урахуванням викладеного відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі (а.с. 78-83).

У відповіді на відзив Міністерства внутрішніх справ України, отриманої судом 10 лютого 2020 року, позивач зазначає, що відповідач не навів належних обґрунтувань з приводу не зарахування до вислуги років позивача, що надає право на отримання статусу ветерана внутрішніх справ, часу навчання позивача в Жданівському металургійному інституті. Зауважує, що свідченням того, що навчання в інституті має бути зараховано до вислуги років, є те, що позивачу була встановлена надбавка до окладу в розмірі 40% згідно Додатку № 10 до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року № 926/96, яка надається лише особам, які бездоганно прослужили більш ніж 25 років. Також зазначає, що відповідно до діючого законодавства підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби» є наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку, а як зазначено у наказі від 29 грудня № 222 о/с, яким позивача було звільнено зі служби, вислуга років ОСОБА_1 станом на 29 грудня 2005 року становить у календарному обчисленні 25 років 9 місяців 18 днів. Крім цього позивач зазначає, що Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» не визначаються поняття «служба» та «вислуга років», а тому ці поняття (терміни) мають вживатись у тому значенні, в якому наведені у Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (а.с. 98-99).

Ухвалою суду від 29 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі; розгляд справи по суті призначено на 20 лютого 220 року (а.с. 92).

Протокольною ухвалою від 20 лютого 2020 року оголошено перерву в судовому засіданні до 26 лютого 2020 року (а.с. 110).

Протокольною ухвалою від 26 лютого 2020 року судове засідання відкладено до 5 березня 2020 року (а.с. 119).

5 березня 2020 року представник першого відповідача та представник другого відповідача у судове засідання не з`явились, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлялись судом належним чином.

Позивач у судове засідання 5 березня 2020 року з`явився.

В клопотанні про заміну відповідача, яке надійшло на адресу суду 13 грудня 2019 року від Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС, перший відповідач зазначає, що є неналежним відповідачем у справі (а.с. 55).

Другим відповідачем, Міністерством внутрішніх справ України, причини не направлення представника для участі у судовому засіданні суду не повідомлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України, беручи до уваги належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце цього засідання, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , є громадянином України та пенсіонером за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» (а.с. 9-11).

Перший відповідач, Департамент персоналу, організації освітньої та наукової є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України без статусу юридичної особи, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10 (а.с. 50).

Другий відповідач, Міністерство внутрішніх справ України, , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10, є юридичною особою, органом державної влади (а.с. 50).

Як встановлено судом ОСОБА_1 з 1970 року по червень 1975 року (до служби в органах МВС України) навчався на денному відділенні Жданівського металургійного інституту з кафедрою військової підготовки, має диплом Серії НОМЕР_2 , виданий 24 червня 1975 року; як вбачається з військового білету Серія НОМЕР_3 , виданого 20 лютого 1976 року, ОСОБА_1 при металургійному інституті пройшов військову підготовку, отримав звання лейтенанта (а.с. 40-41, 43).

З 27 липня 1982 року по 30 грудня 2005 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ безперервно - 23 роки 5 міс 3 дні (а.с. 18, 45).

Наказом Департаменту Державної служби охорони МВС України від 28 грудня 2005 року № 222 о/с «По особовому складу» полковника міліції ОСОБА_1 , начальника Маріупольського міжрайонного відділу Державної служби охорони при УМВС України в Донецькій області з 30 грудня 2005 року звільненоу відставку за п. 65 «а» (за віком); вислуга років на 20 грудня 2005 року у календарному обчисленні складає 25 років 9 місяців 18 днів, у пільговому - не має (а.с. 18).

Відповідно до копії посвідчення № НОМЕР_4 від 27 січня 2006 року ОСОБА_1 з 30 грудня 2005 року є пенсіонером; пенсія призначена за вислугу років (а.с. 39).

Як встановлено судом 18 березня 2019 року він звернувся у ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Донецькій області стосовно надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачі відповідного посвідчення (а.с. 4, 7).

З матеріалів справи вбачається, що 2 квітня 2019 року Головне управління МВС України у Донецькій області листом вих. № І-52 лк направило на адресу Департаменту персоналу, освітньої та наукової діяльності МВС України матеріали ОСОБА_1 для розгляду питання стосовно видачі посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» (а.с. 6, 34).

26 квітня 2019 року листом Головного управління МВС України в Донецькій області (вих. № І-52 лк) ОСОБА_1 повідомлено, що у Департаменті персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС розглянуто його лист від 2 квітня 2019 року № І-52лк щодо питання видачі посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» та з урахуванням вимог ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», та вирішено, що тривалість служби ОСОБА_1 не достатня для видачі йому посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» (а.с. 6-8, 34-36).

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи (а.с. 56-57) Міністерством внутрішніх справ України в особі Департаментіу персоналу, організації освітньої та наукової діяльності за результатом поданих позивачем документів відмовлено у наданні позивачу статусу ветерана внутрішніх справ з підстав недостатності у ОСОБА_1 вислуги років, яка надає право на отримання такого статусу. Відповідач визнає наявність у позивача станом на час звільнення його зі служби вислуги років, що дає право на надання статусу ветерана внутрішніх справ, - 23 роки 5 місяців 3 дні (без врахування часу навчання позивача у період з вересня 1970 року по червень 1975 року в Жданівському металургійному інституті), при цьому зазначає, що для надання такого статусу законом вимагається не менш 25 років бездоганної служби.

Іншої підстави для відмови у наданні такого статусу відповідачем не зазначено.

Будучи не згодним із не зарахуванням Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України періоду його навчання на денному відділенні Жданівського металургійного інституту до вислуги років, яка надає право на отримання статусу ветерана внутрішніх справ, та із відмовою у наданні йому такого статусу позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За змістом п. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24 березня 1998 року № 203/98-ВР (в редакції, чинній на час звільнення позивача з ОВС) (далі - Закон № 203/98-ВР) ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Суд зазначає, що Закон № 203/98-ВР, застосовуючи поняття «календарна» та «пільгова» вислуга років, не визначає їх зміст та порядок обчислення.

За таких умов вказані поняття мають застосовуватися у значенні, що визначені іншими законами України, які регулюють спільну сферу правовідносин - соціальний захист громадян, що звільнені, зокрема, з органів внутрішніх справ.

Питання обчислення вислуги років при призначенні пенсії особам, звільненим з військової служби, регулюється Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів України »Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 (далі - Порядок № 393).

Згідно із ч. 2 ст. 17 Закону № 2262-XII (в редакції, чинній на час звільнення позивача з ОВС) порядок обчислення вислуги років для призначення пенсій відповідно до цього Закону особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону № 2262-XII (в редакції, яка діє станом на час виникнення спірних правовідносин) до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Пунктом 2 Порядку № 393 (в редакції, чинній на час звільнення позивача з ОВС) передбачено, що до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Прикордонних військ, Управління державної охорони, Цивільної оборони України та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ України при призначенні пенсій згідно з пунктом «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.

У наведеному вище тексті норми права розділові знаки і сполучник також у сполученні з а вказують, що обставини, викладені після сполучника, мають таке саме значення, як і викладені до зазначеного сполучника. Тобто, додатково до вислуги років при призначенні пенсії зараховується час навчання у цивільних вищих навчальних закладах і в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що до вислуги років на службі в органах внутрішніх справ в календарному обчисленні включається період навчання, в тому числі, у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 1 лютого 2019 року у справі № 809/780/15, від 14 серпня 2019 року у справі № 805/2337/16-а.

Крім цього суд зазначає, що Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо зарахування до вислуги років осіб, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», часу їхнього навчання відповідно до ст. 17 цього Закону.

Зокрема, у постанові від 10 березня 2015 року (справа № 21-411а14) зазначено, що «у наведеному вище тексті норми права розділові знаки і сполучник «також» у сполученні з «а» вказують, що обставини, викладені після сполучника, мають таке саме значення, як і викладені до зазначеного сполучника. Тобто додатково до вислуги років при призначенні пенсії зараховується час навчання у цивільних вищих навчальних закладах і в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання. Виходячи з синтаксичної структури речення додатково до вказаної вислуги може бути зарахований час навчання в навчальних закладах, зазначених у ст. 17 вказаного вище Закону, якщо після їх закінчення присвоюється офіцерське (спеціальне) звання. На підставі аналізу наведених вище норм права та враховуючи особливий статус осіб, які мають право на пенсію військовослужбовця, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що до вислуги років особам, звільненим з військової служби, при призначенні пенсій на умовах Закону № 2262-XII додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік за шість місяців».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки Закон № 2262-XII, передбачаючи зарахування періоду навчання до вислуги років при призначенні пенсії, не містить норм, які б забороняли враховувати особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ вказаний період в інших цілях, - правила обчислення вислуги років передбачені Законом № 2262-XII, поширюються і на інші правовідносини, в тому числі ті, які виникають при визначенні вислуги років ветеранам органів внутрішніх справ.

Суд зауважує, що відповідачі в обґрунтування своїх доводів не навели жодного нормативного-правового акту, чинного на час виникнення спірних відносин, що визначає порядок розрахунку строку служби (вислуги років) у пільговому та календарному обчисленні саме відповідно до Закону № 203/98-ВР та надає відповідачу право здійснювати такий розрахунок під час вирішення питання про встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ.

На підставі викладеного вище суд приходить до висновку про те, що не зарахування відповідачем до вислуги років позивача, яка надає особі право на отримання статусу ветерана внутрішніх справ, часу навчання ОСОБА_1 з 1970 року по червень 1975 року на денному відділенні Жданівського металургійного інституту з кафедрою військової підготовки, після закінчення якого він отримав звання лейтенанта, з підстав того, що час навчання взагалі не підлягає зарахуванню до вислуги років, що дає право на отримання такого статусу, є протиправним.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як встановлено судом, період служби позивача складає 23 роки 5 місяців 3 дні; час навчання в Жданівському металургійному інституті - з 1 вересня 1970 року по 24 червня 1975 року (4 роки 9 місяців 24 дні).

Як зазначено в наказі Департаменту Державної служби охорони МВС України від 28 грудня 2005 року № 222 о/с «По особовому складу», вислуга років позивача на 20 грудня 2005 року у календарному обчисленні складає 25 років 9 місяців 18 днів, у пільговому - не має (а.с. 18).

Враховуючи висновок суду щодо зарахування до вислуги років, яка надає право на отримання статусу ветерана внутрішніх справ, часу навчання позивача на денному відділенні Жданівського металургійного інституту з 1 вересня 1970 року по 24 червня 1975 року (4 роки 9 (повних) місяців) із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби, що фактично складає 2 роки 4 міс 15 днів, - позивач має необхідний строк вислуги років, що надає право на отримання статусу ветерана внутрішніх справ - 25 років 9 місяців 18 днів (який зазначений у наказі № 222 о/с від 28 грудня 2005 року, яким позивача було звільнено зі служби в ОВС).

Отже, позивач має право на отримання статусу ветерана внутрішніх справ.

Відповідно, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною відмови Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України надати йому статус ветерана органів внутрішніх справ та не видачі посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» - підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язати відповідачів на підставі поданих позивачем документів надати йому статус ветерана органів внутрішніх справ та видати позивачу посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» встановленого законом зразка, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 10 Закону № 203/98-ВР ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України »Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака »Ветеран органів внутрішніх справ» № 742 від 1 червня 2002 року поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 3 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601 (далі - Порядок № 1601), підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби є один з таких документів: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; посвідчення про нагородження медаллю Ветеран Вооруженных Сил СССР.

Отже, в контексті спірних правовідносин достатньою підставою для надання позивачу як статусу «Ветерана внутрішніх справ» так і видачі посвідчення є наказ про його звільнення зі служби у відставку.

Зазначений висновок суду узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України, зокрема відповідно до ухвали цього суду від 26 березня 2015 року у справі 804/16254/13-а (касаційне провадження № К/800/56389/14).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601 «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» та від 1 червня 2002 року № 742 «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ», вказані відзнаки та документи вручаються ветеранам або за його дорученням рідним чи іншим особам, органами пенсійного забезпечення, зокрема МВС, за місцем проживання, про що одержувач розписується у відповідному обліковому документі.

Особи, які мають право на отримання відзнаки та посвідчення, звертаються до ліквідаційної комісії за місцем звільнення зі служби, подаючи необхідні документи, які після їх опрацювання направляються Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України для остаточного оформлення.

Як вбачається з постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2018 року у справі № 814/2376/17-а, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/73967283), відповідно до вимог пп. 11 п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878, та з метою належної організації роботи Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС, підвищення ефективності діяльності з кадрового забезпечення структурних підрозділів апарату МВС, територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС наказом МВС від 14 грудня 2015 року № 1570 затверджено «Положення про Департамент кадрового забезпечення Міністерства внутрішніх справ України».

Основними завданнями Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України є: забезпечення організаційно-методичного керівництва, контролю та координації роботи з персоналом, здійснення своєчасного добору персоналу для підрозділів апарату МВС, керівного складу територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, головного органу військового управління Національної гвардії України, та за дорученням Міністра центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Міністром; документальне оформлення вступу, проходження, припинення державної служби та трудових відносин з працівниками апарату МВС, керівниками закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС; прогнозування розвитку персоналу, у тому числі формування резерву керівників, заохочення персоналу до службової кар`єри, підвищення рівня їх професійної компетентності, оцінювання та атестування; організація професійного навчання, підвищення кваліфікації, перепідготовки та післядипломної освіти персоналу для МВС, Національної гвардії; здійснення у МВС організаційно-штатних заходів з оптимального розподілу та ефективного використання наявної штатної чисельності персоналу, для виконання покладених на МВС завдань та функцій, удосконалення структури і штатів підрозділів МВС з урахуванням міжнародного досвіду; організація освітньої та наукової діяльності вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, науково-дослідних установ, що належать до сфери управління МВС; здійснення аналітичної та організаційної роботи з питань управління персоналом апарату МВС, територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що відносяться до сфери управління МВС, головного органу військового управління Національної гвардії України, та за дорученням Міністра центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр; загальне методичне керівництво роботою з оформлення документів для призначення пенсій та отримання пільг колишніми працівниками міліції, службовцями апарату МВС, територіальних закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, звільненим зі служби, роботи, та членами їх сімей.

Згідно пп. 41, 44 п. 4 зазначеного Положення Департамент відповідно до покладених на нього завдань: видає через кадрові підрозділи територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» колишнім працівникам міліції, у тому числі, пенсіонерам, особам, звільненим зі служби, роботи на пенсію; веде облік осіб, із числа колишніх працівників міліції, службовців апарату МВС, територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, звільнених зі служби, роботи, та членів їх сімей, а також ветеранів органів внутрішніх справ, яким призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Отже, відповідно до наведених положень саме Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України надані повноваження для вирішення питання про надання працівникам органів МВС статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачі відповідних посвідчень.

Відповідно, зазначені позовні вимоги позивача також підлягають задоволенню.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо дискреційності повноважень органу державної влади, який має право надавати певним особам статус ветерана внутрішніх справ та, відповідно, неможливості суду прийняти рішення про зобов`язання відповідача надати позивачу такий статус, виходчи з наступного.

Відповідно до пп. 2, 3, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти, зокрема, постанову про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

Згідно частин 3 та 4 цієї ж статті у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному пунктом 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При вирішенні питання чи виконані всі визначені законом умови для прийнятті відповідачем певного рішення або для вчинення певних дій (рішення про надання позивачу статусу ветерана внутрішніх справ та видачі йому відповідного посвідчення), та чи не передбачено законом в даному випадку права відповідача діяти на власний розсуд (дискреційні повноваження), суд виходить з наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями мають розумітись повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, в іншому випадку мало б місце порушення принципу розподілу влади, який заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень та підкреслює, що єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Відповідно, завданням адміністративного судочинства є здійснення контролю легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, дискреційні повноваження це такі повноваження, які надають адміністративному органу при прийнятті останнім рішення відповідно до чинного законодавства певний ступінь свободи, коли адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати (прийняти) один з кількох передбачених законом варіантів рішення.

Зазначена позиція суду узгоджується із практикою Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення; а також і з практикою Верховного Суду, який у своїх рішеннях від 6 березня 2019 року (справа № 1640/2594/18), від 18 жовтня 2018 року (справа № 818/1976/17), від 27 лютого 2018 року (справа № 816/591/15-а), також зазначив, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття.

Крім цього, відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Враховуючи висновок суду щодо відсутності у відповідача повноважень (правових підстав) відмовляти позивачу у наданні статусу ветерана внутрішніх справ та видачі відповідного посвідчення, суд вважає, що в даному випадку відсутнє втручання у дискреційні повноваження Міністерства внутрішніх справ України.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Як вбачається з квитанції № 0.0..1 від 12 вересня 2019 року при подачі до суду позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Згідно частин 1 ст. 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведені вище приписи суд вважає за необхідне стягнути із відповідача судові витрати, понесенні позивачем при зверненні до суду із даним позовом, в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2-4, 6, 9, 72-78, 90, 94, 139, 205, 244-246, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10), Міністерства внутрішніх справ України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України у наданні ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України на підставі поданих позивачем документів надати ОСОБА_1 статус ветерана органів внутрішніх справ та видати посвідчення "Ветеран органів внутрішніх справ" встановлено зразка.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати ним судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення суду прийняте у нарадчій кімнаті, його вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні в присутності позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно приписів підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 16 березня 2020 року.

Суддя Н.П. Волгіна