Справа № 640/22395/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменко В.О.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві у порядку ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач, Публічне акціонерне товариство «Центренерго», звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними та скасувати постанови Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.10.2019 ВП №30391853 про поновлення вчинення виконавчих дій, від 24.10.2019 ВП №30391853 про стягнення виконавчого збору; від 30.10.2019 ВП №60444139 про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Департаменту державної виконавчої службиМіністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця було повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт наголошує, що відповідно до положень процесуального закону суд першої інстанції мав можливість відмовити у відкритті провадження в частині позовних вимог, або закрити провадження у справі в частині позовних вимог, а не повертати позовну заяву в цілому.

17 березня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника позивача Гаврись Я.Б. надійшли клопотання про продовження строку розгляду справи та про відкладення розгляду справи з огляду на вжиття низки превентивних заходів щодо запобігання поширення COVID-19, наслідком чого є обмеження пересування громадян, зборів, режиму роботи транспорту тощо.

Відповідно до ст.313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки визнано судом поважними.

Колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи, а враховуючи характер спірних правовідносин та суть спору, справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця.

Позивачем оскаржувались постанови Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.10.2019 ВП №30391853 про поновлення вчинення виконавчих дій, від 24.10.2019 ВП №30391853 про стягнення виконавчого збору та від 30.10.2019 ВП №60444139 про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця було повернуто.

Повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було порушено правила об`єднання позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КАС України, позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Частиною 1 ст. 172 КАС України встановлено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Частинами 4, 5 статті 172 КАС України встановлено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, та, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку щодо неможливості об`єднання позивачами в одне провадження позовних вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства та за правилами виключної підсудності різним судам.

В той же час, згідно із ч. 6 ст. 172 КАС України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою повернення позовної заяви, на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України, є порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та неможливість їх роз`єднання судом у порядку, передбаченому ст. 172 КАС України.

Так, позивачем до Окружного адміністративного суду міста Києва було заявлено три позовні вимоги: про визнання протиправними та скасування постанов Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 1) від 24.10.2019 ВП №30391853 про поновлення вчинення виконавчих дій; 2) від 24.10.2019 ВП №30391853 про стягнення виконавчого збору; 3) від 30.10.2019 ВП №60444139 про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 ст. 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В той же час, частиною 2 вказаної статті Закону встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції саме адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2019 року по справі № 927/769/16.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога щодо оскарження постанови відповідача від 24.10.2019 ВП №30391853 про поновлення вчинення виконавчих дій, підсудна Господарському суду міста Києва.

В свою чергу позовні вимоги про визнання протиправними та скасування постанов від 24.10.2019 ВП №30391853 про стягнення виконавчого збору та від 30.10.2019 ВП№60444139 про відкриття виконавчого провадження підсудна Окружному адміністративному суду м. Києва.

Як було зазначено вище, заявлені позивачем вимоги про визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.10.2019 ВП №30391853 про стягнення виконавчого збору та від 30.10.2019 ВП №60444139 про відкриття виконавчого провадження, слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції, вірно визначивши підсудність вищевказаних позовних вимог, застосував до спірних правовідносин положення пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з яким позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 172 КАС України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до вищенаведених положень процесуального законодавства, суд першої інстанції з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті може роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження.

Окрім того, суд першої інстанції не позбавлений можливості відмовити у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог або закрити провадження у справі в частині позовних вимог, а не повертати позовну заяву в цілому, на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169, ч. 4 ст. 172 КАС України, через те, що одна із заявлених позовних вимог не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак, всупереч вищенаведеним нормам Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали помилково застосував пункт 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернувши позовну заяву.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що, повертаючи позовну заяву, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та зміст позовних вимог, що призвело до неправильного застосування норм процесуального права та помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для повернення адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Керуючись ст. 243, 315, 320, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року - скасувати та направити справу до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 18.03.2020 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма