Справа № 460/2825/19
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 січня 2020 року м. Рівне №460/2825/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудар О.М. за участю секретаря судового засідання Головатчик А.А., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

позивача: представник Красовський А.С.,

відповідача: представник Форет М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування вимог, рішення, податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач,) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі відповідач) про визнання протиправними та скасування вимог, рішення, податкових повідомлень-рішень.

Позивач просив суд визнати протиправними та скасувати:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24 липня 2019 року №Ф-52 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 195245,00грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20 вересня 2019 року №Ф-336892-50 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 82691,38грн (56329,27грн - недоїмка, 26362,11грн - штраф);

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 457179,51грн (365743,61грн - за податковими зобов`язаннями; 91435,90грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами));

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 317898,00грн (211932,00грн - за податковими зобов`язаннями; 105966,00грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами));

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору в сумі 38097,30грн (30478,64грн - за податковими зобов`язаннями; 7619,66грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами));

- податкове повідомлення-рішення форми "В4" від 24 липня 2019 року № про збільшення штрафних (фінансових) санкцій за платежем "податок на додану вартість" в сумі 101313,00грн;

- податкове повідомлення-рішення форми "ПН" від 24 липня 2019 року № про застосування штрафу за платежем "податок на додану вартість" в сумі 156622,83грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій від 24 липня 2019 року № за платежем "єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в сумі 26362,11грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорювані рішення відповідача суперечать нормам чинного законодавства, а висновки акта перевірки - фактичним обставинам, та є неправомірними.

Ухвалою суду від 01.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву.

У встановлений судом строк Головним управлінням ДФС у Рівненській області подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оспорювані податкові повідомлення-рішення прийнято на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, у зв`язку з виявленим під час проведення перевірки заниженням позивачем оподатковуваного доходу.

Ухвалою суду від 27.12.2020 на підставі ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) допущено процесуальне правонаступництво у справі шляхом заміни відповідача, Головного управління ДФС у Рівненській області, його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Рівненській області.

Ухвалою суду від 27.12.2020 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та пояснив суду, що під час проведення перевірки податковий орган прийшов до помилкового висновку про заниження відповідачем оподатковуваного доходу шляхом завищення витрат на придбання та встановлення шин на вантажні автомобілі, на ремонт та придбання запчастин до вантажних автомобілів, а також на придбання будівельних матеріалів, які не пов`язані з веденням господарської діяльності. На підставі таких висновків і були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення. Вказав, що згідно з вимогами чинного податкового законодавства, фізична особа-підприємець, що перебуває на загальній системі оподаткування, при визначенні чистого оподатковуваного доходу від такого виду діяльності як діяльність вантажного автомобільного транспорту, має право відносити до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, документально підтверджену вартість технічного обслуговування транспортних засобів. Зазначив, що вантажні сідельні тягачі не належить до основних засобів подвійного призначення, як про це зазначив податковий орган, оскільки не є вантажними автомобілями згідно з УКТЗЕД. Також до засобів подвійного призначення не належать вантажні автомобілі, обладнані кранами-маніпуляторами, які згідно з чинним законодавством є транспортними засобами спеціального призначення. Зауважив, що вимога щодо ведення карток обліку пробігу шин поширюється лише на підприємства і організації. Вказав, що реальність операції з придбання легкового автомобіля та наступне використання його в господарській діяльності підтверджується належним чином оформленими первинними документами. Крім того, податковим органом не наведено обставин, які б давали підстави вважати, що придбані позивачем та встановлені у складі та майстерні будівельні матеріали (вікна ПВХ, металопластикові конструкції, декор) не були використані ним у господарській діяльності. Просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та пояснила суду, що проведеною перевіркою встановлено відображення позивачем у податкових деклараціях перекручених даних, що привело до заниження оподатковуваного доходу. Зокрема, позивачем було завищено витрати на придбання запчастин та проведення ремонтних робіт вантажних автомобілів, які належать до засобів подвійного призначення, а тому не підлягають амортизації. Витрати на придбання таких засобів подвійного призначення у силу чинних норм податкового законодавства також не підлягають включенню до складу витрат. Вказала, що податковим органом не заперечується використання позивачем у власній господарській діяльності сідельних тягачів та напівпричепів, проте вони належать до основних засобів подвійного призначення, а, отже, витрати на їх утримання не включаються до складу витрат підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування. Оскільки господарські операції з придбання та встановлення шин є операціями з утримання вантажних автомобілів та причепів до них, то витрати за такими операціями не включаються до складу валових витрат фізичної особи-підприємця. Крім того, податковим органом не заперечується факту використання позивачем у власній господарській діяльності належних йому офісного приміщення, нежитлових будівель та складу. Проте, включені до складу витрат витрати на ремонт зазначених будівель з використанням будівельних матеріалів (вікна ПВХ, металопластикові конструкції, декор) не підтверджені документально. Зазначила, що позивачем під час проведення перевірки не було надано підтверджуючих документів використання у господарській діяльності придбаного легкового автомобіля. Оскільки такий автомобіль належить фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю суб`єкту господарювання, позивач не мав права на формування податкового кредиту за операцією з придбання такого автомобіля. Пояснила, що позивачем, всупереч нормам податкового законодавства не включено до податкового зобов`язання податок на додану вартість від реалізації неплатнику податку на додану вартість транспортних засобів легкових автомобілів, реалізованих за ціною, нижчою від ціни придбання. У зв`язку з виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем було прийнято спірні податкові-рішення, рішення про застосування штрафу та податкові вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши представників сторін, розглянувши позовну заяву, відзив на позовну заяву, дослідивши у судовому засіданні долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.05.2008 (номер запису 0002813), перебуває на обліку у контролюючому органі як платник податків з 23.05.2008. Основним видом діяльності за КВЕД є 02.20 Лісозаготівлі, здійснює також такі види діяльності за КВЕД як: 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт. Внутрішні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами здійснює відповідно до ліцензії від 13.05.2010 (бланк серії АВ №531887), виданої Міністерством транспорту та зв`язку України (а.а.с.185-188).

У період з 04.06.2019 по 18.04.2019 головними державними ревізорами-інспекторами Головного управління ДФС у Рівненській області відповідно до наказу від 21.05.2019 №1417 та плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання на ІІ квартал 2019 року проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 25.06.2019 №1276/17-00-13-04/ НОМЕР_2 (а.а.с.23-63).

У зазначеному акті перевірки зафіксовано наступні порушення:

- ст.177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (із змінами та доповненнями), а саме: відображення перекручених даних в деклараціях привело до заниження оподатковуваного доходу за 2017р.- на загальну суму 1015215,80грн, за 2018р. - на загальну суму 1016693,17грн.

Відповідно до п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (із змінами та доповненнями) донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю становить 365743,61грн, в т.ч.: за 2017 рік - 182738,84грн, за 2018 рік - 183004,77грн;

- п.2, ч.1, ст.7, ч.11 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"- донарахована сума єдиного внеску становить 195245,00грн, в т.ч.: за 2017 рік - 68375,56грн, за 2018 рік - 126870,00грн;

- п. 187.1 ст.187, п.189.4 ст.189, пп."а" пп.195.1.3 п.195.1 ст.195, п.200.1 та п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755- VІ (із змінами та доповненнями) - за результатами перевірки зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 Декларації) в розмірі 101313,00грн, в т.ч.: листопад 2017р.- на 51313,00грн, за листопад 2018р.- 50000,00грн;

- п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.3, п.198.5 ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755- VІ (із змінами та доповненнями) - встановлено заниження ПДВ, що підлягає сплаті в бюджет на суму 211932,00грн, в т.ч.: за червень 2017р.- на суму 78635,00грн, за вересень 2017р.- на суму 24765,00грн, за жовтень 2017р. - на суму 108532,00грн;

- п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755- VІ (із змінами та доповненнями) за результатами перевірки встановлено, що платником не зареєстровано в єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на суму 1879473,90грн (в т.ч. ПДВ 313245,65грн), а саме: за січень 2017 року на суму ПДВ 202176,83грн, за вересень 2017 року на суму ПДВ 8968,20грн, за жовтень 2017 року на суму ПДВ 44523,52грн, за листопад 2017 року на суму ПДВ 7577,09грн, за листопад 2018 року на суму ПДВ 50000,01грн;

- п.п.1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (із змінами і доповненнями) - за результатами перевірки донараховано військовий збір в сумі 30478,64грн, в т.ч.: за 2017 рік - в сумі 15228,24грн., за 2018 рік - в сумі 15250,40грн.;

- абз.6 п.6 ст.128 Господарського кодексу України № 436-ІV від 16.01.2003 (із змінами і доповненнями, п.44.1 та п.44.3 ст.44, п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (із змінами і доповненнями), а саме: книга обліку доходів та витрат велась з перекрученням даних.

На підставі акта перевірки від 25.06.2019 №1276/17-00-13-04/ НОМЕР_2 Головним управлінням ДФС у Рівненській області прийнято, зокрема:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24 липня 2019 року №Ф-52 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 195245,00грн (а.с.18);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20 вересня 2019 року №Ф-336892-50 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 82691,38грн (56329,27грн - недоїмка, 26362,11грн - штраф) (а.с.15);

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 457179,51грн (365743,61грн - за податковими зобов`язаннями; 91435,90грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами)) (а.с.16);

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 317898,00грн (211932,00грн - за податковими зобов`язаннями; 105966,00грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами)) (а.с.17);

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору в сумі 38097,30грн (30478,64грн - за податковими зобов`язаннями; 7619,66грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами)) (а.с.20);

- податкове повідомлення-рішення форми "В4" від 24 липня 2019 року № про збільшення штрафних (фінансових) санкцій за платежем "податок на додану вартість" в сумі 101313,00грн (а.с.21);

- податкове повідомлення-рішення форми "ПН" від 24 липня 2019 року № про застосування штрафу за платежем "податок на додану вартість" в сумі 156622,83грн (а.с.22);

- рішення про застосування штрафних санкцій від 24 липня 2019 року № за платежем "єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в сумі 26362,11грн (а.с.19).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 24.07.2019 №Ф-52, податкові повідомлення-рішення від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 № та рішення про застосування штрафних санкцій від 24.07.2019 № були оскаржені позивачем в адміністративному прядку шляхом подання 26.07.2019 скарги до Державної фіскальної служби України (а.а.с.175-180).

09.08.2019 Державною фіскальною службою України прийнято рішення №38383/6/99-99-11-05-01-25 про продовження строку розгляду скарги (а.с.184).

За результатом розгляду скарги Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 29.08.2019 №12/6/99-00-08-06-01, за змістом якого вимога про сплату боргу (недоїмки) від 24.07.2019 №Ф-52 та рішення про застосування штрафних санкцій від 24.07.2019 № залишені без змін, а скарга фізичної особи підприємця ОСОБА_1 - без задоволення (а.а.с.181-183).

При цьому, судом не встановлено факту прийняття Державною фіскальною службою України будь-якого рішення щодо оскаржених позивачем податкових повідомлень-рішень від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №.

Вважаючи зазначені вимоги, податкові повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних санкцій протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI (далі Податковий кодекс України).

У силу вимог пп.162.1.1 п.162.2 чт.162 Податкового кодексу України, платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

Згідно з п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, врегульовано ст.177 Податкового кодексу України.

За правилами п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема, витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Відповідно до пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема, інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Відповідно до пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що фізична особа - підприємець, що обрала загальну систему оподаткування, визначаючи чистий оподатковуваний дохід за таким видом діяльності, як діяльність вантажного автомобільного транспорту, має право відносити до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, документально підтверджені витрати на технічне обслуговування транспортних засобів, що є прямими видатками на ремонт та експлуатацію майна, що використовується у господарській діяльності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником, зокрема, наступних транспортних засобів: марки "МАЗ" моделі "8925", р.н. НОМЕР_3 (причіп ПР-платформа-Е); марки "КАМАЗ" моделі "4310", р.н. НОМЕР_4 (загальний вантажний бортовий); марки "КАМАЗ" моделі "4310", р.н. НОМЕР_5 (вантажний спеціалізований бортовий); марки "DAF" моделі "95 НОМЕР_6 ", р.н. НОМЕР_7 (спеціалізований вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е); марки "DAF" моделі "95 НОМЕР_8 ", р.н. НОМЕР_9 (вантажний - спеціалізований сідловий тягач); марки "МAN" моделі "ТGХ26440", р.н. НОМЕР_10 9 (спеціалізований вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е); марки "PACTON" моделі "Т3-001", р.н. НОМЕР_11 (напівпричіп-платформа).

Вказані транспортні засоби використовуються позивачем у власній господарській діяльності.

У періоді, що був перевірений відповідачем, позивач включав до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, витрати на:

- на придбання та встановлення шин на вантажні автомобілі в сумі 1015215,80грн за 2017 рік та в сумі 150936,70грн за 2018 рік;

- придбання запчастин та проведення ремонтних робіт вантажних автомобілів в сумі 598770,50грн за 2017 рік та в сумі 865756,47грн за 2018 рік.

Зазначені обставини визнані сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст.78 КАС України не підлягають доказуванню.

Обґрунтовуючи неправомірність віднесення позивачем до витрат у період 2017-2018 років вищезазначених витрат на придбання та встановлення шин на вантажні автомобілі та на придбання запчастин та проведення ремонтних робіт вантажних автомобілів, відповідач у акті перевірки та його представник в судовому засіданні вказують на те, що зазначені транспортні засоби є засобами подвійного призначення, а тому витрати на їх утримання не можуть бути включені до витрат в силу вимог пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України. Крім того, у позивача відсутні картки обліку пробігу пневматичних шин.

Суд критично оцінює такі твердження, з огляду на таке.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту встановлені Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-III (далі Закон №2344-III).

Відповідно до ст.1 Закону №2344-III:

- автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);

- автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

- напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Таким чином, напівпричіп за своїм призначенням не може самостійно виконувати функцію перевезення вантажів, оскільки не може рухатися без тягача.

Поряд з цим, сідловий тягач за своєю конструкцією та обладнанням не має механізмів для перевезення вантажів, а може лише тягнути.

Закон №2344-III не містить визначення терміну "сідловий тягач".

Згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженою Законом України "Про Митний тариф України" від 19.09.2013 №584-VІІ, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомоблів.

Відтак, висновок контролюючого органу про віднесення сідлових тягачів напівпричепів до вантажних автомобілів суперечить чинному законодавству, як і висновок про неможливість віднесення до валових витрат вартості запасних частин та їх ремонту.

Що стосується витрат на ремонт та утримання двох автомобілів марки "КАМАЗ" моделі "4310", суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону №2344-III:

- транспортний засіб спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, осіб з інвалідністю, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо);

- транспортний засіб спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій (для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автобетономішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 , на транспортному засобі марки "КАМАЗ" моделі "4310", р.н. НОМЕР_5 , 19.04.2011 встановлено кран-маніпулятор WEIMER 6700 (а.с.99).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 , на транспортному засобі марки "КАМАЗ" моделі "4310", р.н. НОМЕР_4 , 19.04.2011 встановлено кран-маніпулятор Джон-Фрід 90 лісовозна площадка (а.с.100).

Зважаючи на те, що зазначені вантажні автомобілі обладнані кранами-маніпуляторами та призначені виключно для перевезення деревини, суд дійшов висновку, що вони є транспортними засобами спеціального призначення, можуть використовуватися виключно у господарській діяльності позивача, тобто, не належать до транспортних засобів подвійного призначення.

Відтак, витрати на ремонт та утримання зазначених транспортних засобів спеціального призначення можуть включатися до валових витрат підприємця у відповідних звітних періодах.

Що стосується аргументів відповідача про відсутність у позивача карток обліку пробігу пневматичних шин, суд зазначає наступне.

Порядок проведення технічного обслуговування і ремонту дорожніх транспортних засобів (у т.ч. поточного і капітального ремонту) врегульовано Положенням про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 30.03.1998 №102, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.04.1998 за №268/2708 (далі Положення №102).

Відповідно до п.1.3 Положення №102, технічне обслуговування (ТО) - комплекс операцій чи операція щодо підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням, зберігання та транспортування.

За змістом Положення №102, технічне обслуговування виконується у планово-обов`язковому порядку (зокрема, сезонне), включаючи визначений цим документом та інструкціями виробників перелік обов`язкових робіт.

Згідно з Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, забороняється використання транспортних засобів за наявності технічних несправностей, зокрема, невідповідності шин вимогам, передбаченим п.31.4 зазначених Правил.

Таким чином, господарські операції з придбання та встановлення шин є операціями з утримання вантажних автомобілів, що, як зазначено судом вище, правомірно включені позивачем до складу витрат.

При цьому, Експлуатаційні норми середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 20.05.2006 N488, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.06.2006 за N712/12586, на які посилається відповідач, призначені для застосування підприємствами і організаціями, які експлуатують, утримують: колісні транспортні засоби, спеціальні машини, виконані на колісних шасі, що пересуваються вулично-дорожньою мережею загального користування та в особливих умовах експлуатації.

Тобто, зазначені Експлуатаційні норми не поширюються на позивача, який є фізичною особою підприємцем.

Враховуючи встановлене, суд дійшов висновку про правомірність включення позивачем до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, витрат на:

- придбання та встановлення шин на вантажні автомобілі в сумі 1015215,80грн за 2017 рік та в сумі 150936,70грн за 2018 рік;

- придбання запчастин та проведення ремонтних робіт вантажних автомобілів в сумі 598770,50грн за 2017 рік та в сумі 865756,47грн за 2018 рік.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомості нежитлових будівель, у яких здійснює господарську діяльність, а саме:

- лабораторія, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- лабораторія, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- склад, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- майстерня, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У періоді, що був перевірений відповідачем, позивач включав до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів у 2017 році, витрати на придбання будівельних матеріалів (вікна ПВХ, металопластикові конструкції, декор) в сумі 82726,43грн.

Зазначені обставини визнані сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст.78 КАС України не підлягають доказуванню.

При цьому, податковим органом визнається факт придбання будівельних матеріалів на суму 99271,72грн (у т.ч. ПДВ 16545,29грн), проте заперечується їх зв`язок з господарською діяльністю позивача.

Позивач у позові та його представник у судовому засіданні стверджували про те, що придбані будівельні матеріали (вікна ПВХ, металопластикові конструкції, декор) були встановлені власними силами позивача у складі та майстерні, що перебувають у власності підприємця та використовуються ним у господарській діяльності.

Відповідачем зазначені обставини в порядку виконання обов`язку, визначеного частиною другою статті 77 КАС України, не спростовані.

Суд зазначає, що покладання на позивача обов`язку підтверджувати документально проведені самостійно (без залучення інших суб`єктів господарювання чи фізичних осіб за договором про виконання робіт, надання послуг) роботи по встановленню та використанню у власних нежитлових приміщеннях вікон ПВХ, металопластикових конструкцій, декору, придбання яких податковим органом не заперечується, є надмірним формалізмом, що тягне порушення прав позивача на формування витрат в частині витрат, пов`язаних з ремонтом та експлуатацією майна, як це передбачено пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, висновки податкового органу про заниження позивачем чистого доходу у 2017 році на 1015215,80грн та у 2018 році на 1016693,17грн є необґрунтованими, а тому донарахування спірним податковим повідомленням-рішенням від 24.07.2019 № грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 457179,51грн (365743,61грн - за податковими зобов`язаннями; 91435,90грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами)) є неправомірним.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п.4, п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

У силу вимог ч.3 ст.7 Закону №2464-VI, нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У силу вимог п.3 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI, за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску податковим органом на платника накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Судом встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 195245,00грн було донараховано позивачу у зв`язку із донарахуванням за результатами перевірки чистого доходу за 2017 рік на 1015215,80грн та за 2018 рік на 1016693,17грн на підставі висновків про заниження доходу саме в цих сумах підприємцем.

Оскільки зазначені висновки податкового органу спростовані судом з наведених вище підстав, донарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 195245,00грн та застосування відповідно штрафних санкцій в сумі 26362,11грн є необґрунтованим. Відтак, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 24.07.2019 №Ф-52, від 20.09.2019 №Ф-336892-50 та рішення про застосування штрафних санкцій від 24.07.2019 № підлягають скасуванню, як такі, що порушують права позивача, не відповідають критеріям, встановленим ч.2 ст.2 КАС України.

Відповідно до п.п.1.1 п.161 підрозд.10 розд.ХХ Податкового кодексу України, платниками військового збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 розд. ІV Податкового кодексу України, зокрема, фізична особа резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст.163 Податкового кодексу України, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.п.1.2 п.161 підрозд.10 розд.XX Податкового кодексу України).

Ставка збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного п.п.1.2 п.161 підрозд.10 розд.ХХ Податкового кодексу України (п.п.1.3 п.161 підрозд.10 розд.ХХ Податкового кодексу України).

Згідно з п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України, загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із ст.177 Податкового кодексу України.

Об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України).

Судом встановлено, що грошове зобов`язання з військового збору було збільшено позивачу згідно з пп.54.3.2 п.54.3 ст.54, п.58.1 ст.58, п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України, у зв`язку із донарахуванням за результатами перевірки чистого доходу за 2017 рік на 1015215,80грн та за 2018 рік на 1016693,17грн на підставі висновків про заниження доходу саме в цих сумах підприємцем.

Оскільки зазначені висновки податкового органу спростовані судом з наведених вище підстав, збільшення позивачу грошового зобов`язання з військового збору в сумі 38097,30грн (30478,64грн - за податковими зобов`язаннями; 7619,66грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами)) є необґрунтованим. Відтак, податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24.07.2019 року № є протиправним, не відповідає критеріям, встановленим ч.2 ст.2 КАС України.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

Бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника (пп.14.1.18 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Отже, правові наслідки у виді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та його наступне бюджетне відшкодування наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою використання останніх у своїй господарській діяльності, що пов`язано з рухом активів та підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Відповідачем під час проведення перевірки встановлено заниження фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 313245,65грн (в т.ч.: за січень 2017 року на 202176,83грн, за вересень 2017 року на 8968,20грн, за жовтень 2017 року - 44523,52грн, за листопад 2017 року на 7577,09грн, за листопад 2018 року на суму 50000,01грн), внаслідок чого позивачем занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет, на суму 211932,00грн (в т.ч.: за червень 2017 року на 78635,00грн, за вересень 2017 року на 24765,00грн, за жовтень 2017 року на 108532,00грн) та завищено суму від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного (звітного (податкового) періоду в розмірі 101313,00грн (в т.ч.: за листопад 2017 року на 51313,00грн, за листопад 2018 року на 50000,00грн).

Сума заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість - 313245,65грн, складається із сум, що розраховані відповідачем у зв`язку із такими встановленими порушеннями:

- 16545,25грн за операціями з придбання будівельних матеріалів (вікна ПВХ, металопластикові конструкції, декор);

- 94523,53грн - за операціями з реалізації легкових автомобілів;

- 202176,83грн - за операціями з придбання легкового автомобіля, який не використовується позивачем у господарській діяльності.

Факт придбання позивачем будівельних матеріалів будівельних матеріалів на суму 99271,72грн (у т.ч. ПДВ 16545,29грн) відповідачем визнається, проте заперечується їх зв`язок з господарською діяльністю підприємця.

Як зазначено судом вище, обставини щодо використання позивачем у власній господарській діяльності придбаних будівельних матеріалів (вікна ПВХ, металопластикові конструкції, декор) в порядку виконання обов`язку, визначеного частиною другою статті 77 КАС України, не спростовані, а тому формування податкового кредиту в цій частині є правомірним.

Відповідачем у акті перевірки також заперечується право позивача на формування податкового кредиту за операцією з придбання легкового автомобіля марки "Volkswagen" моделі "Golf", д.н.з НОМЕР_13 , у зв`язку з тим, що відповідно до ст.325 Цивільного кодексу України право приватної власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю. Майно, що належить фізичній особі, не є основними засобами суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця.

Суд критично оцінює зазначені висновки з огляду на те, що реєстрація транспортних засобів за фізичним особами - суб`єктами підприємницької діяльності не передбачена чинним законодавством.

Так, пунктом 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 N1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 N 1371) передбачено, що транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Крім того, у ході судового розгляду встановлено, що зазначений транспортний засіб використовувався позивачем у власній господарській діяльності згідно з наказом від 16.01.2017 №3 "Про використання власного транспорту в господарській діяльності" (а.с.101).

Зазначені обставини підтверджуються також подорожніми листами службового легкового автомобіля (а.а.с.102-113).

За таких обставин, підстави для виключення за наслідками перевірки зі складу податкового кредиту позивача податку на додану вартість у сумі 202176,83грн, сплаченого ним у ціні придбаного транспортного засобу, у податкового органу відсутні.

Що стосується заниження позивачем податкових зобов`язань на суму 94523,53грн за операціями з реалізації легкових автомобілів, суд зазначає наступне.

Відповідач у акті перевірки зазначає про те, що легковий автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Golf", р.н. НОМЕР_14 , було придбано фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 за ціною 267141,12грн (в т.ч.ПДВ 44523,52грн), а реалізований ним неплатнику ПДВ за ціною 5000,00грн, легковий автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Golf", р.н. НОМЕР_15 придбано за ціною 2499999,99грн (в т.ч.ПДВ 50000,01грн), а реалізований неплатнику ПДВ за ціною 200000,00грн.

Суд встановлено, що легковий автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Golf", р.н. НОМЕР_14 , було реалізовано позивачем згідно з договором купівлі - продажу від 06.10.2017 за ціною 5000,00грн.

Згідно зі звітом про оцінку транспортного засобу від 06.10.2017 №01/1, ринкова вартість автомобіля марки "Volkswagen" моделі "Golf", р.н. НОМЕР_14 , на дату оцінки складає 4900грн 70коп (а.а.с.195-201).

Легковий автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Golf", р.н. НОМЕР_15 , було реалізовано позивачем згідно з договором купівлі - продажу від 26.11.2018 за ціною 5000,00грн.

Згідно зі звітом про оцінку транспортного засобу від 26.11.2018 №01/00344, ринкова вартість автомобіля марки "Volkswagen" моделі "Golf", р.н. НОМЕР_15 , на дату оцінки складає 199279грн 30коп (а.а.с.189-194).

Відтак, ціна реалізації зазначених транспортних засобів відповідала ринковій ціні на момент їх реалізації.

Що стосується заниження податкових зобов`язань за вказаними операціями, то суд зазначає, що за змістом акта від 25.06.2019 №1276/17-00-13-04/ НОМЕР_2 , ревізорами-інспекторами під час проведення перевірки, всупереч вимогам п.5 розд.ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 №727, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за №1300/27745 (далі Порядок №327), не було чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського, інші документи, відображено наявність факту встановленого порушення.

Зокрема, не вказано первинних документів, на підставі яких податковим органом визначено ціну придбання обумовлених автомобілів (у т.ч.ПДВ) та ціну продажу (у т.ч.ПДВ), не встановлено, у яких сумах було відображено податкові зобов`язання з податку на додану вартість за зазначеними операціями.

Вказані обставини не були доведені відповідачем і під час розгляду даної справи.

Отже, враховуючи презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України), який зобов`язаний довести у порядку визначеної процесуальним законом судової процедури їх правомірність, суд дійшов висновку про те, що підстави для збільшення позивачу податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 94523,53грн у відповідача відсутні.

Відповідно до п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Згідно з п.201.10 п.201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідачем в акті перевірки зроблено висновок про те, що в порушення наведених норм позивачем не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на реалізацію товарів (послуг) неплатникам ПДВ на загальну суму 1879473,90грн, в т.ч. ПДВ 313245,65грн, в саме: за січень 2017 року на суму 202176,83грн, за вересень 2017 року на суму 8968,20грн, за жовтень 2017 року на суму 44523,52грн, за листопад 2017 року 7577,09грн, за листопад 2018 року на суму 50000,01грн.

Відповідно до п.5 розд.ІІ Порядку №327, факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Всупереч цим вимогам, в акті перевірки від 25.06.2019 №1276/17-00-13-04/ НОМЕР_2 факт наведеного порушення п.201.10 п.201 Податкового кодексу України викладено не повною мірою. Посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податку на додану вартість, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність цього факту, відсутні.

У судовому засіданні зазначений факт суду також не доведено.

За таких обставин, враховуючи викладене та презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд вважає безпідставним застосування до позивача штрафу за платежем податок на додану вартість в сумі 156622,83грн.

Відтак, податкове повідомлення-рішення від 24.07.2019 № є протиправним.

Крім того, суд зауважує, що законодавцем розмежовано порядок оскарження рішень податкового органу: адміністративний та судовий.

Зокрема, відповідно до пунктів 56.1 та 56.2 статті 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Згідно з пунктами 56.8, 56.9 статті 56 Податкового кодексу України, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Як зазначено судом вище, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 24.07.2019 №Ф-52, податкові повідомлення-рішення від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 № та рішення про застосування штрафних санкцій від 24.07.2019 № були оскаржені позивачем в адміністративному прядку шляхом подання 26.07.2019 скарги до Державної фіскальної служби України.

За результатом розгляду скарги Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 29.08.2019 №12/6/99-00-08-06-01, за змістом якого вимога про сплату боргу (недоїмки) від 24.07.2019 №Ф-52 та рішення про застосування штрафних санкцій від 24.07.2019 № залишені без змін, а скарга фізичної особи підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

При цьому, жодних рішень за наслідками розгляду скарги позивача в частині оскарження податкових повідомлень-рішень від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 № Державною фіскальною службою України прийнято не було.

Відтак, в силу положень п.56.9 ст.56 Податкового кодексу України скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у зазначеній частині вважається задоволеною.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Класс та інші проти Німеччини" (Klass and Others v. Germany) від 6 вересня 1978 року (заява №5029/71), із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) від 13 січня 2011 року (заява №28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп.28 36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Суд зауважує, що рішення суду повинно бути не тільки законним та обґрунтованим, а ще й ефективним щодо захисту порушених прав, свобод та інтересів.

Враховуючи викладене, а також з огляду на ту обставину, що на момент розгляду даної справи суду не надано жодних доказів коригування відповідачем даних податкового обліку позивача шляхом зменшення податкових зобов`язань на суми, що визначені податковими повідомленнями-рішеннями від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, від 24.07.2019 №, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними та скасування зазначених податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідачем не доказано правомірність спірного наказу на проведення перевірки, в той же час порушення прав позивача, про захист яких він просив в судовому порядку, знайшло підтвердження в ході судового розгляду.

Таким чином, позовні вимоги належить задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У силу вимог ч.1 ст.132 КАС України, до судових витрат належить, зокрема, судовий збір.

Судом встановлено, що за подання адміністративного позову фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 згідно з платіжним дорученням від 11.10.2019 №785 сплачено судовий збір у сумі 9605,00грн (а.с.4).

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено повністю, сплачений судовий збір у зазначеній сумі належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (вул.Відінська, 12, м.Рівне, 33023, ) про визнання протиправними та скасування вимог, рішення, податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24 липня 2019 року №Ф-52 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 195245,00грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20 вересня 2019 року №Ф-336892-50 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 82691,38грн (56329,27грн - недоїмка, 26362,11грн - штраф).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 457179,51грн (365743,61грн - за податковими зобов`язаннями; 91435,90грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року .№ збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 317898,00грн (211932,00грн - за податковими зобов`язаннями; 105966 - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 24 липня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору в сумі 38097,30грн (30478,64грн - за податковими зобов`язаннями; 7619,66грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "В4" від 24 липня 2019 року № про збільшення штрафних (фінасових) санкцій за платежем податок на додану вартість в сумі 101313,00грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "ПН" від 24 липня 2019 року № про застосування штрафу за платежем податок на додану вартість в сумі 156622,83грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій від 24 липня 2019 року № за платежем єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26362,11грн.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Головного управління ДПС у Рівненській області (код ЄДРПОУ 43142449), судові витрати зі сплати судового збору у сумі 9605,00грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06 лютого 2020 року.

Суддя Дудар О.М.