Справа № 520/9833/19
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 р. Справа № 520/9833/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Катунова В.В.

суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 (суддя Заічко О.В., 61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, повний текст складено 20.12.19) по справі № 520/9833/19

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання дій протиправними та скасування вимоги і рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі за тестом - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі за текстом- відповідач), в якому просила:

-визнати неправомірними дії відповідача щодо винесення вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.07.2019 № Ф-6 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19.07.2019 № 6 ГУ ДФС у Харківський області;

-скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.07.2019 № Ф-6 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19.07.2019 № 6 ГУ ДФС у Харківський області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги. Представник відповідача (Лук`янцев С.О.) заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що у періоді 2015-2917 р. позивач знаходилась на загальній системі оподаткування, здійснювала неспеціалізовану торгівлю природним каменем та стільницями.

Контролюючим органом було проведено документальну планову невиїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 р. - 31.12.2017 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. - 31.12.2017 р., результати якої викладено в акті від 21.06.2019 року № 2150/20-40-13-06-08/ НОМЕР_1 .

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2016 р. - 31.12.2016 р. у розмірі 16808 грн;

- п.2 ч.1 ст.7, п.3 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 р. - 31.12.2016 р. у розмірі 35013,47 грн., у т.ч. за 2015 рік - 14470,31 грн., за 2016 рік - 20543,16 грн;

- п. 16-1 (підрозділ 10) Розділу XX ПК України, що призвело до заниження військового збору за період з 01.01.2016р. -31.12.2016р. у розмірі 1400,67 грн;

- пп.177.5.3 п. 177.5 ст.177 ПК України, що призвело до заниження суми ПДФО до сплати за 2017 рік в розмірі 1104,50 грн;

- пп.16.1.12 п. 16.1 ст. 16, п. 44.3 ст. 44, п. 177.10 ст.177 ПК України -до перевірки не було надано книгу обліку доходів і витрат.

Позивачем подано заперечення на вказаний акт, які листом контролюючого органу від 16.07.2019 року відхилено.

За наслідками перевірки відносно позивача складено, серед інших:

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19.07.2019 № Ф-6 на суму 35013,47 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19.07.2019 р. № 6 на суму штрафу - 11951,07 грн.

Позивач заперечуючи законність вказаної вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, звернувся до суду з вказаним позовом про їх скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Платник податків зобов`язаний, серед іншого, вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов`язані з обчисленням та сплатою податків та зборів. У письмовій вимозі обов`язково зазначаються конкретний перелік документів, які повинен надати платник податків, та підстави для їх надання; забезпечувати збереження документів, пов`язаних з виконанням податкового обов`язку, протягом строків, установлених цим Кодексом (п.16.1 ст.16 ПК України).

Згідно п. 164.1 ст.164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 44.3 ст.44 ПК України визначено, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, що затверджене Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 року № 88.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції ( п.2.4 Положення у редакції, яка діяла у періодах, щодо яких було встановлено порушення позивача).

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування нормативно визначено статтею 177 ПК України.

Згідно п. 177.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які у на таке.

Відповідно до п. 177.2 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.5 зазначеної статті встановлено, що фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Підпунктом 177.5.3 п. 177.5 ст.177 ПК України, остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб на підставі документального підтвердження факту його сплати.

Згідно п. 177.10 ст.177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування ( ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", надалі - Закон).

Згідно ст.4 Закону, платниками єдиного внеску є, серед інших, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Приписами ст.6 Закону визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону ( в редакції, яка діяла у періодах, щодо яких було встановлено порушення позивача) унормовано, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом ( ч.3 ст.7 Закону).

Згідно ч.11 ст.8 Закону ( в редакції, яка діяла до 01.01.2016 року), єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону ( в редакції, яка дії з 01.01.2016 року та наразі), єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок ( п.2 ч.1 ст.9 Закону).

Відповідно до ч.3 ст. Закону, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок ( ч.8 ст.9 Закону, в редакції, яка діяла у періодах, щодо яких було встановлено порушення позивача).

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою ( ст.1 Закону).

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів ( ч.3 ст.25 Закону).

Згідно ч.4 ст.25 Закону, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відповідно до п.4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953) вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Відповідно до п.3 ч.11 ст.25 Закону, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Так, перевіркою правильності визначення загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження діяльності, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2015, 2016 роки встановлено невідповідність суми задекларованого валового доходу з сумами, які надійшли на розрахунковий рахунок позивача, а саме: у 2015 році така сума складає 167 009,96 грн. без ПДВ за проданий товар; платником податків було відображено суму валового доходу у декларації про майновий стан та доходи у розмірі 154485,69 грн; сума у розмірі 12524,28 грн., не була відображена позивачем у декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік.; у 2016 році така сума, що надійшла на рахунок позивача склала 1615394,98 грн. без ПДВ за проданий товар; платником податків було відображено суму валового доходу у декларації про майновий стан та доходи у розмірі 1546183,18 грн; сума у розмірі 69211,80 грн., не була відображена позивачем у декларації про майновий стать та доходи за 2016 рік

Вказана сума без урахування ПДВ складає - 81736,08 грн., не була відображена позивачем у деклараціях про майновий стан у відповідних періодах.

Таким чином, позивачем занижено валовий дохід на загальну суму 81 736,08 грн.: за 2015 рік у розмірі 12 524,28 грн.; за 2016 рік у розмірі 69211,80 грн.

Крім того, у перевіряємому періоді позивачем до складу витрат віднесено: закупівлю каменю, затрати на транспортування, розвантаження, мині послуги, відсотки банку, інформаційні та бухгалтерські послуги тощо.

Згідно наданих декларацій про майновий стан і доходи за 2015р., 2016р. та 2017р. та наданих документів до перевірки позивачем задекларована сума витрат у розмірі 1664 236,71 грн., у тому числі: 2015р.- 124 936,53 грн., 2016р.- 1 521 890,18 грн., 2017р. - 17 410,00 грн.

У періоді, який перевіряється позивач здійснювала неспеціалізовану торгівлю природним каменем та стільницями на території України, господарчу діяльність здійснювала без залучення найманих працівників.

Але при перевірці документів, які підтверджують понесені витрати, а саме: договорів, банківських виписок, актів виконаних робіт, видаткових накладних, рахунків фактур, було встановлено, що фізичною особою - підприємцем не надано підтверджуючих документів (видаткових накладних) пов`язаних з витратами на загальну суму 53 343,00 грн., а саме 2015р.- 29177,00грн., 2016р. - 24 166,00грн.

Згідно декларацій про майновий стан та доходи встановлено, що позивачем було включено до складу валових витрат у 2015 та 2016 роках загальну суму 53 343,00 грн.

Зазначене, на думку контролюючого органу свідчило про завищення позивачем валових витрат за 2015 р. - 29177,00грн., 2016р. - 24 166,00грн.

Перевіркою правильності визначення оподатковуваного доходу за період, який перевіряється, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи, з даними про суми одатковуваного доходу, визначеними в ході перевірки встановлено його заниження у сумі 81736,08 грн. без ПДВ в результаті заниження позивачем валових доходів за 2015 рік - 12524,28 грн., за 2016 рік - 69211,80 грн. та завищення валових витрат за 2015 рік - 29177 грн., за 2016 рік - 24166 грн.

Вищенаведене, у свою чергу, призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу у 2015-2016 роках 135079,08 грн., у т.ч. за 2015 р. - 41701,28 грн., за 2016 р. - 93377,80 грн. та, у свою чергу, призвело до заниження суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 р. - 31.12.2016 р. у розмірі 35013,47 грн., у т.ч. за 2015 рік - 14470,31 грн., за 2016 рік - 20543,16 грн.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, спірні рішення та вимога є наслідками реагування контролюючого органу щодо порушень позивача, які є останніми в зазначеному ланцюзі порушень. При цьому, відповідні рішення контролюючого органу за наслідками порушень позивача відносно заниження позивачем валових доходів та завищення валових витрат, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу у даній справі не оскаржуються та, відповідно, суд не надає у такому разі, оцінку таким висновкам перевірки.

Однак, слід зазначити, що такі висновки відповідачем зроблені, у тому числі, через відсутність певних підтверджуючих документів.

Відповідно до частини першої пункту 85.2 статті 85 ПК платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

Протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, платник податків має право подати контролюючому органу, що проводив перевірку, заперечення та/або додаткові документи ( п. 44.7 ст. 44 ПК України).

Оскільки позивач не надав контролюючому органу у строк, визначений абзацом другим пункту 44.7 статті 44 ПК всі підтверджуючі докази, у контролюючого органу були законні підстави на використання наявної у нього податкової інформації.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі №160/8441/18 (адміністративне провадження №К/9901/16292/19).

Відтак, оскільки у справі, що розглядається, оскаржуються відповідні рішення та вимога, як результат порушень позивачем, який є останнім у ланцюзі порушень та пов`язаний з порушеннями, викладеними вище, відтак, оцінці у даній справі, підлягають виключно докази, пов`язані з висновками щодо порушень позивачем ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

За таких обставин, враховуючи, що відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, про скасування певних рішень контролюючого органу в світлі порушень позивачем відносно заниження валових доходів та завищення валових витрат, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу, слід дійти висновку, що протиправність відповідних висновків перевірки нічим не підтверджена, відтак, мовити про безпідставність висновків перевірки щодо порушень позивачем ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та, як наслідок, про незаконність спірних рішення та вимоги у даному випадку неможливо.

Позивач, у справі, що розглядається, враховуючи ланцюгову пов`язаність всіх встановлених перевіркою порушень, оскаржуючи виключно порушення за ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", обрав невірний спосіб захисту своїх прав.

При цьому, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції доводів відносно незаконності спірних рішення та вимоги, поза встановленою ланцюговістю порушень позивачем не наведено.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 по справі № 520/9833/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Катунов
Судді Г.Є. Бершов І.М. Ральченко
Постанова складена в повному обсязі 20.03.20.