Справа № 140/3065/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3065/19 пров. № А/857/558/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у справі №140/3065/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Камінь-Каширського відділу обслуговування громадян (сервісний центр), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Смокович В. І.,

час ухвалення рішення 25.11.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 25.11.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів Камінь-Каширського відділу обслуговування громадян (сервісний центр), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просила визнати протиправними дії відповідачів щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та зобов`язати відповідачів призначити та виплачувати їй пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи із часу подання відповідної заяви до органу пенсійного фонду України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що згідно зі ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з поетапним підняттям пенсійного віку для жінок, всі жінки, за наявності відповідного страхового стажу, які народилися з 01 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року мають право на пенсію у віці 59 років. Зазначає, що у зв`язку з тим, що вона має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому пенсія має бути їй призначена зі зниженням пенсійного віку на 6 років, тобто у 59 років, оскільки пенсія жінкам, які мають статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи призначається жінкам, які народилися з 01 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року у віці 53 років. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач не має права на призначення пенсії відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки вона не є особою, яка станом на 01 січня 1993 року постійно проживала або працювала у зонах гарантованого добровільного відселення, а тому початкова величина зниження пенсійного віку їй не може бути встановлена. Вважає, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Представник позивача (апелянта) Дмитрук Л. І. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представники відповідачів у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без їхньої участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що стверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.30).

Позивач 14 серпня 2019 року звернулась до Камінь-Каширського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії із зниженням пенсійного віку із передбаченим пакетом документів.

Разом з тим, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області листом №14852/02-35 від 30 серпня 2019 року повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії (а.с. 8), зазначивши, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 із 01 серпня 1989 року по 30 липня 1990 року працювала у м. Ковель, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, а за результатами перевірки відомостей, вказаних у довідці від 04 червня 2019 року, не підтверджено прописку останньої із 30 жовтня 1989 року по 29 серпня 1997 року у АДРЕСА_1 , оскільки для перевірки не надано будинкову книгу. При цьому, підтверджено запис реєстрації місця проживання позивачки у м. Камінь-Каширський із 29 серпня 1997 року і до сьогодні. З огляду на зазначене відповідач дійшов висновку про відсутність доказів про фактичне проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року, та у зв`язку із цим, відсутність підстав для призначення їй пенсії за віком на підставі статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позивач не погоджується з такими діями Управління та вважає, що має право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку (до 53 років), починаючи із дня подачі заяви про призначення пенсії.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у віці 54 роки, оскільки період проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення починаючи із 30 жовтня 1989 року становить більше 20 років, а тому відповідно до норм вищезазначеної статті пенсійний вік може бути зменшено на 6 років (додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років), разом з тим, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася за призначенням пенсії 14 серпня 2019 року, тобто при досягненні 53 років, а тому такий позов є передчасним.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV передбачає, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Таким чином, пенсійний вік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без урахування статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), становить 60 років.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.11 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

П.3 ч.1 ст.14 цього Закону передбачає, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з п.2 ч.1 вищезазначеної статті особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років зменшення віку становить 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, приміткою до цього пункту визначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Умови призначення та виплати пенсій названим категоріям здійснюються відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так, відповідно до положень ст.44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з пп.5 п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Ч.3 ст.65 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачає, що посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Відповідно до п.2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №551 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, іншими актами законодавства.

За змістом абз.6 цього Порядку потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Таким чином, з системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що у разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи для підтвердження особливого статусу заявника додається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування.

Разом з тим, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є виключно посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Різного роду довідки про період роботи у зоні відчуження, евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що стверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , і цей факт не заперечується відповідачем.

При цьому, позивач при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії, крім вищезазначеного посвідчення долучила довідку Камінь-Каширської міської ради Камінь-Каширського району Волинської області №2514 від 04 червня 2019 року (а.с. 50).

Із цієї довідки вбачається, що ОСОБА_1 із 30 жовтня 1989 року по 29 серпня 1997 року та із 29 серпня 1997 року по даний час проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_2 , який віднесений до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи.

Разом з тим, відповідач відмовляючи у призначенні пенсії ОСОБА_1 зазначає, що позивач станом на 01 січня 1993 року прожила у зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, а відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 у період із 01 серпня 1989 року по 30 липня 1990 року вона працювала поза зоною радіаційного забруднених населених пунктів ІІІ категорії (у м. Ковель Волинської області).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дані трудової книжки та відсутність будинкової книги не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується довідкою Камінь-Каширської міської ради від 04 червня 2019 року та посвідченням потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). Крім того, вищезазначене посвідчення ОСОБА_1 недійсним не визнавалось, її статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи не оспорюється; доказів фактичного проживання або реєстрації місця проживання ОСОБА_1 в іншому місті, ніж м. Камінь-Каширський, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, суду не надав.

Відповідно до положень ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи умовами для надання пенсії за віком позивачу зі зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону Україн Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування є: наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 та відомостей, що містяться у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу).

Також довідкою Камінь-Каширської міської ради №2514 від 04 червня 2019 року підтверджується, що позивач із 30 жовтня 1989 року по 29 серпня 1997 року була зареєстрована та постійно проживала по АДРЕСА_1 , а із 29 серпня 1997 року і до сьогодні зареєстрована і проживає по АДРЕСА_3 .

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 вказаний населений пункт віднесений до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому з врахуванням наведеного вище ОСОБА_1 станом на 01 січня 1993 року постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.

Разом з тим, п.2 ч.1 ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачає, що зменшення пенсійного віку для потерпілих від Чорнобильської катастрофи (особам, які постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років) становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 30 жовтня 1989 року і до сьогодні проживає у м. Камінь-Каширську Волинської області, який віднесений до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що тривалість періоду, який позивач проживала у зоні гарантованого добровільного відселення, починаючи із 30 жовтня 1989 року до 01 січня 1993 року становить 3 роки 2 місяці, що свідчить про неможливість застосування початкової величини зниження пенсійного віку, разом з тим, період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення починаючи із 30 жовтня 1989 року становить більше 20 років, а тому з цієї дати необхідно розраховувати кількість років, на яку може бути знижено пенсійний вік. Таким чином, позивачу відповідно до норм ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи пенсійний вік може бути зменшено на 6 років (додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років).

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у віці 54 роки, оскільки період проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення починаючи із 30 жовтня 1989 року становить більше 20 років, а тому відповідно до норм вищезазначеної статті пенсійний вік може бути зменшено на 6 років (додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років). Разом з тим, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася за призначенням пенсії 14 серпня 2019 року, тобто при досягненні 53 років, а не 54 років, тому такий позов є передчасним.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у справі №140/3065/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
Судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 18 березня 2020 року.