Справа № 1.380.2019.005677
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005677 пров. № А/857/521/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, міністра юстиції України Дениса Малюська, державного секретаря Міністерства юстиції України Ганни Буяджи про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити дії за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року (суддя першої інстанції Кухар Н.А., м. Львів),

В С Т А Н О В И В :

31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, міністра юстиції України Дениса Малюська, державного секретаря Міністерства юстиції України Ганни Буяджи про визнання дій по наданню відповідей 1,2,3 - такими, що порушили вимогу Закону-393 та Закону-2939 та ст. 40 Конституції України; визнання дій по наданню відповідей правопорушеннями, пов`язаними з корупцією - діяннями, що порушують встановлені Законом-1700 вимоги та заборони. Також позивач просив суд зобов`язати міністра юстиції України в порядку Закону-2939 надати відповідь на скаргу від 24.06.2019, заяву від 30.08.2019 та скаргу/доповнення від 06.09.2019.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо розгляду звернень ОСОБА_1 від 24.06.2019, зареєстрованого в МЮ України 01.07.2019, та від 06.09.2019, зареєстрованого в МЮ України 11.09.2019, з порушенням термінів розгляду, передбачених ст. 20 Закону України «Про звернення громадян». В решті позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просив скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог й постановити нове - про задоволення позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи незгоду, зазначив, що відповідачами не було належним чином розглянуто його звернення, без дослідження всіх обставин, зазначених у зверненнях. У відповідях надано недостовірну інформацію. Також відповідь на скаргу від 6 вересня 2019 року, в якій оскаржувались дії державного секретаря Міністерства юстиції України, надано в.о. керівника Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, тобто з порушенням ст.ст. 7, 16 Закону України «Про звернення громадян».

Міністерством юстиції України було подано апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року в частині задоволення позовних вимог. Відповідач з посиланням на невідповідність встановлених судом фактів фактичним обставинам справи, неправильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду і постановити нове - про відмову в позові в поновному обсязі. Зауважив, що всі звернення позивача були розглянуті у встановлений законом строк. Датою виконання звернення громадянина є дата реєстрації відповіді на нього. Так, скарга ОСОБА_1 надійшла до Міністерства юстиції України 1 липня 2019 року і її було розглянуто належним чином 30 липня 2019 року. Відповідь було надіслано простою кореспонденцією цього ж дня. Також скарга ОСОБА_1 від 6 вересня 2019 року була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2019 року і відповідь за результатами розгляду звернення надано 10 вересня 2019 року з розкриттям всіх питань. Зазначений лист було надіслано простою кореспонденцією 17 жовтня 2019 року. Отже, відповідач вважає, що позов є безпідставним.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 подав міністру юстиції України скаргу від 24 червня 2019 року, в якій скаржився на неналежний розгляд директором Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйовим О.В. його скарги від 8 квітня 2019 року і надання неналежної і неповної відповіді від 10 травня 2019 року. Просив призначити незалежну перевірку викладених фактів, здійснити заходи до притягнення винних осіб до відповідальності (а.с. 100-101).

Згідно відповіді Міністерства юстиції України від 30 липня 2019 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що за даними системи виконавчих проваджень встановлено, що дії у виконавчих провадженнях № 22055682 та №22055167 вчинялись заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пиць А.А., начальником Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Зореною П.І., старшим державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Барнич Б.М., проте відібрати пояснення у них неможливо через їх звільнення. Також повідомлено про неможливість надання більш детальної інформації щодо вищевказаних виконавчих проваджень, оскільки закінчився строк їх зберігання і їх було знищено. Крім того, повідомлено, що державними виконавцями відділу не вносились зміни до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна щодо накладення чи зняття обмежень з майна боржників (а.с. 94-95).

30 серпня 2019 року ОСОБА_1 також подав заяву на ім`я міністра юстиції України, якою повідомив про захоплення його майна 17 лютого 2019 року, що знаходиться під арештом згідно постанови Галицької ДВС від 22 березня 2013 року, як забезпечення виконання рішення Личаківського районного суду від 2 грудня 2009 року. Також вказав про неотримання ним відповіді на скаргу від 24 червня 2019 року, предметом якої була відповідь директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйова О.В. від 10 травня 2019 року (а.с. 99).

13 вересня 2019 року Міністерством юстиції України було надано відповідь ОСОБА_1 , якою повідомлено про те, що листом від 30 липня 2019 року йому було надано відповідь на звернення від 24 червня 2019 року (а.с. 103).

6 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до міністра юстиції України із заявою (доповненням до заяви від 30 серпня 2019 року), в якій вказав про направлення відповіді на його скаргу, датованої 30 серпня 2019 року, з порушенням встановленого Законом України «Про звернення громадян» тридцятиденного строку. Також зазначив про неналежний розгляд його звернення, оскільки у відповіді заначено відомості, які не відповідають дійсності, а також вказав, що його скарга від 24 червня 2019 року стосувалася притягнення до відповідальності ОСОБА_2 . Також просив переглянути скаргу та прийняти рішення щодо притягнення до відповідальності державного секретаря Міністерства юстиції України Буяджи Г. (а.с. 108 - 109).

10 жовтня 2019 року Міністерством юстиції України ОСОБА_1 надано відповідь на зазначене звернення, в якому повідомлено аналогічні відомості щодо виконавчих проваджень №№ 22055682, 22055167. Також зазначено, що ОСОБА_2 звільнений з посади директора Департаменту державної виконавчої служби (а.с. 116-117).

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про належний розгляд звернень позивача з таких підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII.

За визначеннями, наведеними в статті 1 цього Закону документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі; інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про інформацію" право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

В свою чергу, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI.

Визначення поняття "публічна інформація" наведено у статті 1 цього Закону. Так, відповідно до частини першої цієї статті публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За цим визначенням, можна виокремити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Частина 1 статті 19 цього ж Закону також визначає, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" передбачає два види інформаційних відносин, на які його положення не поширюються: відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій та відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для розгляду відповідачами поданих позивачем скарг, заяв у порядку, встановленому Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів визначає Закон України «Про звернення громадян». Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

За нормами статті 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

За правилами частини 1 статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Таким чином, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, зокрема, зі скаргами, які мають бути об`єктивно, всебічно і вчасно перевірені та відповідь на які має бути надана у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

З матеріалів справи вбачається, що звернення ОСОБА_1 від 24.06.2019, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 01.07.2019 за № К-11361, що підтверджується реєстраційно-контрольною карткою № К-11361.

У цій скарзі позивач вказав про неналежний розгляд директором Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйовим О.В. його скарги від 8 квітня 2019 року і надання неповної і необ`єктивної відповіді від 10 травня 2019 року. Автор звернення, зокрема, порушив питання про здійснення перевірки викладених у скарзі фактів і вжиття заходів щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

Міністерством юстиції України на звернення позивача надано відповідь листом від 30.07.2019 за № 28360/К-11361/14.1.1, у якому повідомлено, зокрема, що надати більш детальну інформацію щодо виконавчих проваджень № 22055682 та № 22055167 неможливо, оскільки закінчився строк зберігання та 04.01.2018 їх знищено в установленому порядку.

Апеляційний суд зазначає, що звернення вважається розглянутим, якщо розглянуто по суті всі порушені у ньому питання.

Однак, з листа Міністерства юстиції України від 30 липня 2019 року вбачається, що він не містить відповіді по суті поставлених запитань. Зокрема, не надано відповіді позивача на його скаргу щодо законності дій директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйова О.В. при розгляді скарги від 8 квітня 2019 року і наданні відповіді на неї від 10 травня 2019 року і наявності чи відсутності підстав для притягнення його до відповідальності.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належний розгляд звернення позивача і надання повної відповіді.

30 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я міністра юстиції України, якою повідомив про захоплення його майна 17 лютого 2019 року, яке знаходиться під арештом згідно постанови Галицької ДВС від 22 березня 2013 року, як забезпечення виконання рішення Личаківського районного суду від 2 грудня 2009 року. Також вказав про неотримання ним відповіді на скаргу від 24 червня 2019 року. Просив, зокрема, прийняти рішення про притягнення до відповідальності винних осіб, а також направити матеріали у правоохоронні органи.

13 вересня 2019 року Міністерством юстиції України було надано відповідь, якою повідомлено про те, що листом від 30 липня 2019 року автору було надано відповідь на звернення від 24 червня 2019 року і зазначено, що скаргу було розглянуто відповідно до вимог чинного законодавства та у встановлені строки.

Разом з тим, у цій відповіді не зазначено рішення по суті звернення позивача щодо захоплення його майна, яке знаходиться під арештом згідно постанови державного виконавця, зокрема, чи повідомлено про цей факт правоохоронні органи, про що просив автор заяви.

Таким чином, апеляційний суд також вважає, що відповідачем не було належним чином розглянуто заяву позивача з повідомленням по наслідки щодо всіх порушених питань.

6 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до міністра юстиції України із заявою, в якій, зокрема, вказав про неналежний розгляд його звернення, оскільки у відповіді зазначено відомості, які не відповідають дійсності, а також вказав, що його скарга від 24 червня 2019 року стосувалася притягнення до відповідальності ОСОБА_2 . Також просив переглянути скаргу та прийняти рішення щодо притягнення до відповідальності державного секретаря Міністерства юстиції України.

10 жовтня 2019 року Міністерством юстиції України ОСОБА_1 надано відповідь на зазначене звернення, в якому зазначено відомості щодо виконавчих проваджень №№ 22055682, 22055167. Також повідомлено, що ОСОБА_2 звільнений з посади директора Департаменту державної виконавчої служби.

Ця відповідь підписана в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Вишневським Ю.А.

Разом з тим, у вказаному листі не повідомлено позивача про результат розгляду порушених питань щодо правильності і повноти розгляду його скарги від 24 червня 2019 року, а також щодо притягнення до відповідальності державного секретаря Міністерства юстиції України, про що ОСОБА_1 просив у скарзі.

Зазначене свідчить про неналежний розгляд скарги позивача, так як не дано відповіді по суті всіх порушених автором звернення питань.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що особливе місце в системі засобів захисту прав, свобод та законних інтересів громадян посідає реалізація їх права на звернення. У статті 40 Конституції України зазначено, що громадяни України мають право звертатися до органів державної влади і місцевого самоврядування та встановлено обов`язок органів влади та посадових осіб розглядати звернення й надавати обґрунтовані відповіді.

Право на звернення є важливим конституційно-правовим засобом захисту та однією з організаційно-правових гарантій дотримання прав і свобод громадян. Це право включає дві складові.

По-перше, звернення громадян є однією з форм участі населення в державному управлінні, у вирішенні державних і суспільних справ, можливістю активного впливу громадянина на діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування.

По-друге, це спосіб відновлення порушеного права громадянина через подання до органів державної влади скарг, заяв і клопотань. У такому розумінні - це механізм виконання соціальних обов`язків публічної влади.

Від правильного функціонування адміністративно-правових механізмів реалізації прав громадян, від чіткого й ефективного реагування влади на їхні звернення залежить здатність держави забезпечувати належний захист законних інтересів громадян.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що отримані позивачем за результатами розгляду його звернень відповіді не відповідають є критеріям об`єктивного та всебічного розгляду скарги, що передбачено статтею 19 Закону України «Про звернення громадян».

Отже, звернення позивача належним чином не розглянуті.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду звернень ОСОБА_1 від 24 червня 2019 року, від 30 серпня 2019 року, від 6 вересня 2019 року.

За правилами статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

При цьому, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідача розглянути вказані звернення ОСОБА_1 від 24 червня 2019 року, від 30 серпня 2019 року, від 6 вересня 2019 року в установленому законом порядку.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання безпосередньо саме міністра юстиції України розглянути подані ним звернення, то такі задоволенню не підлягають , оскільки згідно частини 2 статті 15, частини 2 статті 16 Закону України «Про звернення громадян» особисто першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій розглядаються заяви (клопотання), скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Позивач не надав доказів належності до вищевказаної категорії осіб.

При цьому, суд погоджується з доводами позивача про необхідність дотримання вимог, встановлених частиною 4 статті 7 Закону України «Про звернення громадян», про заборону направлення скарг громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Щодо позовних вимог про визнання дій відповідачів корупційними правопорушеннями, апеляційний суд зазначає, що такі не підлягають задоволенню, оскільки виходять за межі даного публічно-правового спору.

Доводи апеляційної скарги Міністерства юстиції України про розгляд звернень ОСОБА_1 від 24 червня 2019 року та 6 вересня 2019 року з дотримання строків, передбачених ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», з посиланням на реєстрацію відповідей на звернення позивача в межах місячного строку, встановленого статтею 20 Закону України «Про звернення громадян», апеляційний суд відхиляє, адже реєстрація вказаним днем не свідчить про те, що фактично відповідь було надано. Обов`язок інформування про результат розгляду скарги є виконаним в день її надіслання відповідного повідомлення автору звернення.

Разом з тим, оскільки апеляційний суд визнав, що подані відповіді не містять вирішення всіх питань, порушених автором звернень, отже має місце неналежний розгляд скарг позивача, тобто фактично звернення залишились нерозглянутими, рішення суду першої інстанції про визнання протиправними дій щодо порушення строків надання вказаних відповідей є також необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Отже вимоги апеляційної скарги Міністерства юстиції України про відмову в позові ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Судові витрати розподілу не підлягають.

Щодо клопотання позивача про винесення окремої ухвали щодо дій відповідачів апеляційний суд зазначає, що така процесуальна дія є правом суду. Враховуючи обставини справи і той факт, що права позивача захищені шляхом винесення судового рішення по суті позовних вимог, підстав для винесення окремої ухвали суд не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду звернень ОСОБА_1 від 24 червня 2019 року, від 30 серпня 2019 року, від 6 вересня 2019 року.

Зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути вказані звернення ОСОБА_1 від 24 червня 2019 року, від 30 серпня 2019 року, від 6 вересня 2019 року в установленому законом порядку.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
Д. М. Старунський
Повний текст постанови складено 18 березня 2020 року.