Справа № 826/4611/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4611/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в м. Києві, Національної поліції України, Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві про зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління МВС України в м. Києві, Національної поліції України, Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, в якому, з урахуванням подальших уточнень, просив:

- визнати протиправним зазначення у наказі ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2017 р. № 11 о/с "Щодо особового складу" стосовно звільнення з органів внутрішніх справ дільничого інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві капітана міліції ОСОБА_1 дати звільнення з 06.11.2015р. з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України;

- визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення 06.11.2015р. та зобов`язати ГУ МВС України в місті Києві здійснити відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 про його звільнення 07.06.2017р. з урахуванням його права на 105 діб відпустки;

- зобов`язати ГУ МВС України в місті Києві здійснити перерахунок вислуги років ОСОБА_1 на день його звільнення 07.06.2017р.;

- зобов`язати ГУ МВС у місті Києві нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби;

- зобов`язати ГУ МВС у місті Києві та Дарницьке РУГУ МВС України в м.Києві нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористані відпустки за 2015 -2017 роки;

- зобов`язати ГУ МВС у місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та після його поновлення на посаді за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р.;

- зобов`язати Національну поліцію України виділити кошторисні призначення ГУ МВС України у м. Києві для виплати ОСОБА_1 невиплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та після його поновлення на посаді за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р., компенсації за невикористані відпустки за 2015-2017 роки, а також одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби;

- стягнути з Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 10 400,00 грн. як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу;

- стягнути з Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн.;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Національної поліції України подати у 30-денний термін з моменту набрання рішенням законної сили звіту про виконання рішення суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним зазначення у наказі ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2017 р. № 11 о/с "Щодо особового складу" стосовно звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві дати звільнення з 06.11.2015р. з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, зазначивши дату такого звільнення датою наказу - " 28.02.2017р.";

- визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення з 06.11.2015р. та зобов`язати ГУ МВС України у місті Києві здійснити відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 про його звільнення з 28.02.2017р. ;

- зобов`язано Головне управління МВС України у місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р. в розмірі 43799 грн. (сорок три тисячі сімсот дев`яносто дев`ять грн.) 60 копійок. ;

- стягнуто з Головного управління МВС України у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5200,00 грн. (п`ять тисяч двісті грн).;

- стягнуто з Головного управління МВС України у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 320,00 грн. (триста двадцять грн).;

- допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2799 грн. (дві тисячі сімсот дев`яносто дев`ять грн.) 56 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві подав апеляційну скаргу, в якій просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.10.2006 ОСОБА_1 було прийнято на роботу в органи внутрішніх справ, про що свідчить відповідний запис у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 12-13 том 1). ОСОБА_1 проходив службу у Дарницькому управлінні ГУ МВС України в місті Києві до 28.09.2015 (а.с. 69-117 том 1).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2016 у справі № 826/22625/15, залишеною без змін постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2018, визнано протиправними та скасовано накази ГУ МВС України в місті Києві у частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, поновлено його на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, допущено негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. На виконання вимог постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2016 Головним управлінням МВС України в місті Києві було видано наказ від 21.12.2016 № 45 о/с про поновлення капітана міліції ОСОБА_1 на посаді дільничого інспектора міліції відділу дільничих інспекторів міліції Дарницького районного управління, із 29.09.2015р., виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (а.с. 158 том 1).

Листом від 14.02.2018 № 457вх/125/30/01-2018 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП у м. Києві (а.с. 203-204 том 1) встановлено, що заробітна плата позивачу за період 21.12.2016 по 03.03.2017 не нараховувалась та не виплачувалась, так як не було підстави для її виплати у зв`язку з ліквідацією та скасуванням всіх штатних посад ГУ МВС України в місті Києві і припиненням фінансування видатків на оплату праці з 07.11.2015. Одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 9 776,25 грн та компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у сумі 1 718,25 грн перераховано позивачу на картковий рахунок 13.06.2017.

Позивачем через приймальню Головного управління Національної поліції у м. Києві на ім`я начальника ГУ НП у м. Києві 15.02.2017. та 28.02.2017. було подано заяви, за змістом яких він повідомляв про свою згоду на проходження переатестації і бажання служити в поліції (а.с. 193-194 том 1).

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 28.02.2017 № 11 о/с на підставі пункту 9 Розділу ХІ Закону № 580-VІІІ та підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 , дільничого інспектора міліції відділу дільничих інспекторів міліції Дарницького районного управління звільнено з 06.11.2015 у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) (а.с. 159 том 1).

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що був прийнятий з порушенням вимог Закону України "Про національну поліцію" та КЗпП України, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла наступних висновків.

02.07.2015 прийнято Закон України «Про національну поліцію», який був опублікований 06.08.2015 та набрав чинності 07.11.2015.

Відповідно до п. 8-11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі! поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Отже, з наведених норм Закону № 580-VIII слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений КЗпП України. Натомість, Закон № 580-VIII прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Як свідчать матеріали справи, допущене до негайного виконання судове рішення від 27.10.2016 у справі № 826/22625/15, яким позивача поновлено на відповідній посаді в МВС України, було виконано лише 21.12.2016, тобто після спливу строку дії наведених положень Закону № 580-VIII, що протиправно позбавило позивача права виявити та реалізувати бажання проходити службу в поліції (подати заяву, рапорт, надати згоду).

Отже,відповідні обставини позбавили відповідача ГУ МВС України у місті Києві права звільняти позивача зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів за пунктом 10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII, тож після поновлення позивача на відповідній посаді на підставі судового рішення, наступне звільнення можливе лише за умови неухильного дотримання норм загального трудового законодавства, зокрема, вищенаведених.

Колегією суддів встановлено, що у визначений законодавством строк та порядку відповідачем ГУ МВС України у місті Києві не було запропоновано позивачу жодної вакантної посади (цивільного найму та державної служби) відповідно до наявної у нього кваліфікації (освіти, досвіду роботи тощо) у переформатованому МВС України, як і не було запропоновано пройти конкурсну процедуру на вакантні посади державної служби, які б відповідали його кваліфікації; не доведено, що позивач відмовився від проходження служби в поліції та/або відмовився від проходження конкурсу по заміщенню вакантних посад у МВС України, запропонованих відповідно до його кваліфікації. Окрім того, відповідачем не доведено наявності обставин неможливості подальшого його використання на службі.

Більше того, в силу тривалого неодноразового судового процесу щодо оскарження незаконного звільнення, позивачу не пропонувалася нова посада, він не відмовлявся від запропонованої посади, а також не міг пройти конкурс на посади, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Наведене вказує, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі в поліції на підставі п.8 розділу XI Закону України «Про Національну полінію» та п.1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що вимога щодо визнання протиправним зазначення у наказі ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2017 р. № 11 о/с "Щодо особового складу" стосовно звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві дати звільнення з 06.11.2015р. з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, та похідна від неї вимога щодо визнання недійсним запису у трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення з 06.11.2015р. та зобов`язання ГУ МВС України в місті Києві здійснити відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 про його звільнення з 28.02.2017 правомірно задоволені судом першої інстанції.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року по справі № 826/22625/15, зокрема, було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Однак, як свідчать матеріали справи та не спростовано учасниками справи, виплата грошових коштів ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 29.09.2015 по 20.12.2016 в повному обсязі не проведена.

Крім того, після поновлення на службі (наказ ГУ МВС України в м. Києві від 21.12.2016 № 45) капітан міліції ОСОБА_1 виконував функціональні обов`язки дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, перебуваючи на службі у Дарницькому УП з 21.12.2016 по 03.03.2017.

Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема, листом від 14.02.2018 № 457вх/125/30/01-2018 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП у м. Києві (том 1, а.с. 203-204).

Суд першої інстанції при нарахуванні загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислив її використовуючи Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 (шляхом множення середньоденної заробітної плати на число календарних днів), що суперечить обставинам справи щодо працевлаштування та звільнення ОСОБА_1 , а також виходячи із наступного.

Відповідно до пункту 4 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є бланкетною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Такий «Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» затверджено наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799.

Відповідно до пункту 2 наказу, він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Закону України «Про національну поліцію».

Вперше Закон України «Про національну поліцію» був опублікований в офіційному виданні - газеті «Голос України» 06 серпня 2015 року (№ 141-142), отже, відповідно до статті 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону, окремі положення закону набрали чинності 07 серпня 2015 року, а Закон в цілому - 07 листопада 2015 року.

Відповідно до частини сьомої статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Порядок № 260 був опублікований та, відповідно, набрав чинності, 27 травня 2016 року (Офіційний вісник України від № 39).

У справі, за позовом ОСОБА_1 , період вимушеного прогулу позивача тривав з 29 вересня 2015 року по 28 лютого 2017 року. Тобто у період, в який існували як загальний (з 29 вересня 2015 року по 26 травня 2016 року), так і спеціальний нормативно-правові акти (з 27 травня 2016 року по 28 лютого 2017 року).

З урахуванням приписів статті 57 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, а ті, що не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними, можна зробити наступні висновки.

За умови надання в самому тексті наказу Міністерства внутрішніх справ України ретроспективної дії затвердженому ним Порядку № 260, таке не узгоджується з наведеними приписами Конституції України, як норм прямої дії. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вишу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України (ч. З ст. 7 КАС України).

Тобто чинним є загальний нормативно-правовий акт, що регулює однорідні правовідносини, - постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», дія якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності (п. 2 Постанови), а затверджений нею Порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (ст. 1 Порядку).

Враховуючи, що на момент звільнення позивача ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ, а саме 28 вересня 2015 року норми спеціального нормативно-правового акта не набрали законної сили, натомість на той момент існували норми загального нормативно-правового акту, що регулює однорідні правовідносини, - Постанова КМУ № 100, дія якої поширюється н підприємства, установи і організації усіх форм власності, а затверджений нею Порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати, необхідно зробити висновок про неможливість застосування Порядку № 260 до спірних правовідносин та застосування у спірних правовідносинах саме Постанови КМУ№ 100.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок).

Відповідно до П.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз.1 П.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Як вбачається із довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в м. Києві від 23 жовтня 2018 року № 2158, заробітна плата ОСОБА_1 за липень і серпень 2015 року складала 5599,13 грн. (3288,38 + 2310,75), середньомісячна заробітна плата становить 2799,56 грн. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 18.09.2015 № 560/13/133-15 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» число робочих днів у липні 2015 року - 23, а у серпні - 20. Отже, середньоденний заробіток складає 130,21 грн. (5599,13/43).

Відповідно до вказаного листа, а також листів Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 та від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13, число робочих днів у грудні 2015 року - 23, всього у 2016 році - 251, а у січні та лютому 2017 року - по 20 відповідно. Таким чином, кількість днів вимушеного прогулу позивача за період з 07 листопада 2015 року по 28 лютого 2017 року становить 330 робочих днів. Відтак, середній заробіток позивача ОСОБА_1 , який підлягає стягненню на його користь, за період вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 28.02.2017 року становить 42 969,30 грн. (130,21*330).

Відповідачем - ГУ МВС України в м. Києві, як в апеляційній скарзі так і інших наданих документах, які є в справі, зазначається, що на виконання рішення суду по справі № 826/22625/15, ОСОБА_1 було виплачено за час вимушеного прогулу з 29.09.2015 по 06.11.2015 грошове забезпечення у сумі 2 585,59 грн.

Фактично відповідачем за 2 робочі дні у вересні 2015 року, 21 робочий день у жовтні та 5 робочих днів у листопаді: загалом за 28 робочих днів було здійснено нарахування виходячи із середньоденного заробітку, який складає 90,31 грн. (5599,13/62).

Тобто відповідач для визначення середньоденного заробітку - 90,31 грн. використав календарні, а не робочі дні, чим порушив вимоги Постанови КМУ № 100.

Таким чином відповідач - ГУ МВС України в м. Києві фактично недоплатив позивачу ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 29.09.2015 по 06.11.2015 грошове забезпечення у сумі 1 060,29 грн. (130,21*28 =3645,88 - 2 585,59).

Аналогічним способом відповідач - ГУ МВС України в м. Києві обґрунтовує розрахунок невиплаченого грошового забезпечення і в апеляційній скарзі, використовуючи у розрахунку саме помилково ним визначений середньоденний заробіток - 90,31 грн., а не 130,21 грн.

Отже невиплачене ОСОБА_1 відповідачем грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 29.09.2015 по 28.02.2017 складає наступну суму: 42 969,30 грн + 1 060,29 грн = 44 029,59 грн.

Таким чином, колегія суддів зауважує щодо неможливості застосування до спірних правовідносин Порядку № 260, оскільки на службу в органи поліції позивач не приймався.

Аналогічна позиція щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладена в постанові Верхового Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 826/25887/15.

В силу постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (набрала чинності 24.09.2015), постановлено ліквідувати Головне управління Міністерства внутрішніх справ у м. Києві та утворити Головне управління Національної поліції у м. Києві. Також було ліквідовано територіальний орган Міністерства внутрішніх справ України - Дарницьке районне управління ГУ МВС України в м. Києві, в якому проходив службу позивач.

Проте, на час розгляду справи запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві відсутній, і саме Ліквідаційна комісія ГУ МВС України у м. Києві своїми наказами поновлювала позивача на попередній посаді, а також звільняла з посади у зв`язку із скороченням штатів.

Згідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відповідно до ч. З цієї ж статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати та професійну правничу допомогу, це витрати пов`язані з виплатою гонорару адвокату та іншу правничу допомогу згідно з умовами договору на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження витрат правничої допомоги адвокатом позивача Зайченком Василем Миколайовичем надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 16.09.2015 року № НЗ-ЛОВ/09, укладений між позивачем та адвокатом, ордер від 15.12.2017 року серії КС №302458, квитанцію до прибуткового ордеру від 15.12.2017 року про сплату 10400,00 грн. з відповідним призначенням платежу, акт виконаних робіт від 13.12.2017 року, а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4391/10 від 22.12.2010 року.

Згідно з актом прийому-здачі виконаних робіт від 13.12.2017р. (а.с. 153 том 1) представником позивача було надано останньому професійну правову допомогу на загальну суму 10 400,00 грн, які було оплачено квитанцією прибуткового касового ордеру № НЗ-ЛОВ/09.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, то відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу присудив в сумі 5200, 00 грн.

Колегія суддів вважає доводи апелянта про необґрунтованість і не підтвердження належними доказами витрат на професійну правничу допомогу безпідставними, оскільки наведене спростовується вищенаведеним та матеріалами справи.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання ГУ МВС України в місті Києві здійснити перерахунок вислуги років ОСОБА_1 на день його звільнення 07.06.2017р., зобов`язання ГУ МВС у місті Києві нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби, зобов`язання ГУ МВС у місті Києві та Дарницьке РУГУ МВС України в м. Києві нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористані відпустки за 2015 -2017 роки, зобов`язання Національної поліції України виділити кошторисні призначення ГУ МВС України у м. Києві для виплати ОСОБА_1 невиплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та після його поновлення на посаді за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р., компенсації за невикористані відпустки за 2015-2017 роки, а також одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що такі вимоги є передчасними і задоволенню не підлягають.

Щодо заявленої вимоги про стягнення матеріальної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю відповідача, судова колегія вважає за необхідне вказати на таке.

За правилами Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, підкресливши при цьому, що матеріали справи доказів її завдання позивачу не містять.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві - задовольнити частково.

Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року, а саме викласти абзац 4 (чотири) його резолютивної частини наступним чином:

«Зобов`язати Головне управління МВС України у місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2015р. по 28.02.2017р. в розмірі 44 029,59 грн. (сорок чотири тисячі двадцять дев`ять) гривень 59 копійок.».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 16.03.2020.