Справа № 2а-1646/2010
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2020 року

Київ

справа №2а-1646/2010

адміністративне провадження №К/9901/30603/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Стеценка С. Г.,

суддів Рибачука А. І., Тацій Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області про зобов`язання здійснити перерахунок й виплату доплати до пенсії та додаткової пенсії особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Коломийського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області) на ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06.10.2017 (головуючий суддя Калиновський М. М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 (головуючий суддя Глушко І. В., судді: Большакова О. О., Макарик В. Я.),

В С Т А Н О В И В:

I. Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2010 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області (далі - УПФ, відповідач), у якому просив: зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату йому доплати відповідно до частини другої статті 39, статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 09.07.2007; зобов`язати УПФ нарахувати йому доплату, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю в розмірі однієї мінімальної заробітної плати на відповідний рік та щомісячну додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю у розмірі 15 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до частини другої статті 39, статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплачувати надалі при нарахуванні пенсії (далі - спірний перерахунок).

2. Постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 29.12.2010, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2014, позов задоволено частково. Зобов`язано відповідача: провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 , доплати до пенсії за проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю в розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до частини другої статті 39, статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 25.05.2010 з урахуванням проведених виплат; провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 , додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю, як особі, віднесеної до категорії 4 в розмірі 15 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 25.05.2010 з урахуванням проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3. 31.08.2017 до суду першої інстанції надійшла заява позивача, у якій, порушувались питання заміни сторони у виконавчому провадженні її правонаступником, а також поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

4. В обґрунтуванні заяви позивач вказував, зокрема, на те, що йому не було відомо про постановлення апеляційним судом ухвали, якою залишено без змін постанову суду першої інстанції, прийняту по суті спору. Копію зазначеної ухвали апеляційного суду він не отримував, окрім цього, наголошував на тому, що проживає один, тяжко хворіє, у зв`язку з чим постійно лікується, як амбулаторно, так і стаціонарно, як наслідок, не брав участі у судових засіданнях при розгляді цієї справи.

II. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

5. Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06.10.2017 заяву позивача задоволено. Поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа, виданого у цій справі, до виконання, замінено сторону боржника - Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області його правонаступником - Коломийським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області.

6. Вищенаведену ухвалу суду першої інстанції, в частині поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017.

7. Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився й апеляційний суд, виходив з того, що зазначені заявником причини пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, є об`єктивними і обґрунтованими, підтверджені доказами, а відтак свідчать про наявність поважних підстав для поновлення названого строку.

III. Короткий зміст вимог касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала, а також узагальнений виклад позиції інших учасників справи

8. Не погоджуючись із наведеними вище судовими рішеннями, Коломийське об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області) подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить постановлені ними ухвали, в частині задоволення заяви позивача про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

9. Касаційна скарга мотивована тим, що, як вважає скаржник, позивач не міг не знати про розгляд даної справи судом апеляційної інстанції, оскільки апеляційні скарги були подані обома сторонами у справі, в тому числі й ОСОБА_1 .

10. Звертає увагу скаржник й на досить тривалий характер пропуску позивачем строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, який складає три роки, а також наголошує на тому, що заявник загалом упродовж чотирьох років не вчиняв жодних активних дій, спрямованих на отримання інформації стосовно розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

11. Наголошує пенсійний орган і на наявності ухвалених судами у цій справі судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень, звідки позивач особисто або через свого представника мав можливість дізнатись про стан провадження.

12. Спираючись на викладене, скаржник вважає, що у заяві позивача не було наведено причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, які б давали підстави для його поновлення.

IV. Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

13. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.12.2017 відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

14. В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

15. За правилами підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду даної касаційної скарги у складі судді-доповідача Гриціва М. І., суддів: Берназюка Я. О., Коваленко Н. В.

17. У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Гриціва М. І. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 №13) та на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Стеценка С. Г., суддів: Рибачука А. І., Тацій Л. В.

18. Суддею-доповідачем, в порядку, визначеному статтею 340 КАС України, проведено підготовчі дії, зокрема, вирішені письмо заявлені клопотання учасників справи, здійснено заміну Коломийського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

19. Ухвалою Верховного суду від 24.02.2020 призначено справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

V. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

20. Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 03.07.2017 до Снятинського районного суду Івано-Франківської області надійшла заява позивача про видачу йому копій постанови суду першої інстанції, прийнятої по суті спору, а також ухвали апеляційного суду, постановленої за наслідками апеляційного перегляду справи.

21. Також, 03.07.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про видачу йому виконавчого листа.

22. Запитувані позивачем судові рішення і виконавчий лист отримані ОСОБА_1 04.08.2017.

23. У виконавчому листі встановлено строк його пред`явлення до виконання, а саме - до 11.03.2015, однак, оскільки такий, станом на день отримання позивачем цього виконавчого документа, був пропущений, ОСОБА_1 подав заяву, у якій просив поновити цей строк.

VI. Позиція Верховного Суду

24. Так, відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 254 КАС України (в редакції, чинній на день розгляду справи по суті апеляційним судом) постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

25. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

26. Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

27. В свою чергу, частиною першою статті 255 КАС України передбачено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

28. Одночасно, у статті 129 Конституції України наведено приписи про те, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

29. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (частини друга, четверта статті 257 КАС України).

30. Питання, пов`язані із зверненням судових рішень в адміністративних справах до примусового виконання, врегульовані статтею 258 КАС України, частина друга якої передбачає, що виконавчий лист видається судом першої інстанції. Якщо за результатами перегляду справи суд апеляційної чи касаційної інстанції залишить прийняте по суті позовних вимог рішення без змін, ухвалить нове судове рішення по суті позовних вимог чи змінить судове рішення, то виконавчий лист видається судом апеляційної чи касаційної інстанції, за умови, що заява особи про видачу виконавчого листа надійшла до моменту повернення адміністративної справи до суду першої інстанції.

31. Поряд із цим, за правилами частини першої статті 261 КАС України стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

32. Станом на 11.03.2014 - дату набрання законної сили постановою суду першої інстанції, що не заперечується учасниками справи, діяв Закон України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV), який визначав порядок здійснення виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), а також перелік уповноважених на це органів і осіб, їх компетенцію.

33. За змістом частин першої, другої статті 22 вищеназваного Закону виконавчі документи щодо виконання судових рішень можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Зазначений строк встановлюється для виконання судових рішень, окрім іншого, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

34. В той же час, стаття 24 Закону №606-XIV передбачає можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

35. Зокрема, за приписами частин другої вищезгаданої правової норми Закону №606-XIV стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом.

36. При цьому, колегія суддів звертає увагу на рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012, у якому зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

37. У іншому рішенні від 26.06.2013 №5-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

38. Отже, виконання судового рішення необхідно розглядати як стадію судового процесу і невід`ємну складову права кожного на справедливий судовий захист.

39. Суд зазначає, що обов`язковість судових рішень гарантується статтею 129-1 Конституції України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Остання, у силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

40. У пункті 40 рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19.03.1997 (заява №18357/91) Суд зазначив, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

41. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень.

42. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». До того ж ЄСПЛ уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у «Ді Педе проти Італі» («Di Pede v. Italy», заява №15797/89) та «Заппія проти Італії» («Zappia v. Italy», заява №24295/94).

43. У пункті 41 цього ж рішення ЄСПЛ зазначив, що вказані принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Ефективний захист сторони у такому судовому процесі та відновлення законності передбачають, що адміністративні органи зобов`язані виконати рішення цього суду. У зв`язку з цим Суд зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а тому інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 Конвенції стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

44. Цитуючи висновки щодо тлумачення статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), викладені ним у пункті 98 рішення «Бурдов проти Росії» (заява №59498/00), ЄСПЛ у пункті 65 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04) зазначив, що якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» («Scordino v. Italy», заява №36813/97, п. 183). Так само й у справах про невиконання судових рішень: будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (див. згадане вище рішення у справі «Метаксас проти Греції», п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Акашева , пп. 21-22).

45. Застосовуючи процедуру «пілотного» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04) ЄСПЛ у пунктах 85-88 зауважив, що фактори, з яких адміністративними органами України не виконуються рішення перебувають в межах контролю держави, яка досі не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації, незважаючи на значну й послідовну практику ЄСПЛ з вирішення таких справ.

46. З огляду на викладене, ЄСПЛ доходить висновку, що порушення, зазначені в цьому рішенні, не пов`язані з якимсь поодиноким випадком чи особливим поворотом подій у цій справі, але є наслідком недоліків регуляторної та адміністративної практики органів влади держави з виконання рішень національних судів, за які вони несуть відповідальність. Отже, ситуацію у цій справі слід кваліфікувати як таку, що є результатом практики, несумісної з положеннями Конвенції.

47. Беручи до уваги викладене у сукупності, Суд дійшов висновку, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та є практикою, несумісною з положеннями Конвенції.

48. У справі, що переглядається, відповідач, незважаючи на вищенаведені приписи національного законодавства, Конвенції та практики ЄСПЛ, добровільно не виконав ухвалене на користь ОСОБА_1 судове рішення у спорі, спрямоване на захист основоположного права позивача на соціальне (пенсійне) забезпечення, гарантоване Конституцією України.

49. Натомість, позивач, звертаючись за примусовим виконанням постанови суду першої інстанції, що набрала законної сили, пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

50. Водночас, як правильно вказали суди попередніх інстанцій, наведені ОСОБА_1 причини пропуску вищезазначеного строку свідчить, що такі були поважними та мали об`єктивний характер.

51. Суд враховує, що розгляд справи у суді апеляційної інстанції, як випливає з наявних у ній матеріалів, був проведений у порядку письмового провадження й заявник не повідомлявся про день, час, та місце розгляду справи, а докази надсилання йому копії ухвали апеляційного суду, постановленої по суті спору, як і докази отримання ОСОБА_1 цього судового рішення - відсутні.

52. Що ж до посилання скаржника на наявність у позивача можливості дізнатися про постановлену апеляційним судом ухвалу з Єдиного державного реєстру судових рішень, то колегія суддів оцінює такі доводи критично, позаяк це лише право заявника, при цьому, його практична реалізація залежить від технічних ресурсів, які перебували у розпорядженні ОСОБА_1 , підключення до мережі інтернет тощо.

53. До того ж, до заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання позивач додав документи, з яких вбачається, що він проживає один у сільській місцевості, є непрацездатним, має розлади здоров`я, у зв`язку з чим упродовж 2012-2017 років проходить лікування (стаціонарно та амбулаторно).

54. Усі ці обставини у сукупності дають підстави колегії суддів для висновку, що позивач, який у судовому порядку домігся поновлення його порушених прав органом державної влади - суб`єктом владних повноважень, не отримав належного судового захисту, оскільки остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, так і не було виконано пенсійним органом добровільно. При цьому, звертаючись за примусовим виконанням постанови суду першої інстанції, переглянутої в апеляційному порядку, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був пропущений ним з поважних причин, а тому підлягав поновленню, на що правильно вказав й апеляційний суд.

55. В той же час, у ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про умисне, з боку позивача, затягування процедури примусового виконання судового рішення, ухваленого по суті спору, або давали підстави вважати, що наслідки поновлення позивачу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, який пропущено на три роки, зумовлять негативний вплив і втручання у права та інтереси учасників судового провадження, інших осіб, і носять превалюючий характер відносно права ОСОБА_1 на судовий захист.

56. З огляду на вищевикладене, колегія суддів, провівши касаційний розгляд справи у межах повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 КАС України, не виявила неправильного застосування судами норм матеріального та/або порушень норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які ухвалені відповідно до закону.

57. За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

58. Керуючись статтями 340, 341, 344, 349, 350, 355, 356 КАС України, пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15.01.2020 №460-IX, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Коломийського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області) залишити без задоволення, а ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06.10.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С. Г. Стеценко,

А. І. Рибачук,

Л. В. Тацій,

Судді Верховного Суду