Справа № 540/2620/19
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2020-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2620/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, у якому просить з урахуванням поданої уточненої позовної заяви:

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 пропорційно (в розмірі 50 відсотків від загального боргу) нарахувати та виплатити позивачу компенсацію заборгованості за належне продовольче забезпечення по загальновійськовій нормі №1 з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів, та видати продовольчий пайок по загальновійськовій нормі №1 (в розмірі 50 відсотків від загального боргу) в межах строку позовної давності;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну капітану ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за проміжки часу, коли виникали такі підстави для її нарахування та виплати, в період з 30.01.2006 по 08.11.2019 наростаючим підсумком до дня виплати;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити доплату до вже виплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні, з розрахунку належної її виплати за повні 30 років календарної вислуги;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з військової служби, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток з дня звільнення з військової служби по день повного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно не проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема, компенсації вартості на продовольче та інше забезпечення військовослужбовців, передбаченого статтею 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", не отримане під час проходження військової служби. Також, посилається на порушення відповідачем Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а саме: не здійснено розрахунку та не виплачено в день виключення зі списків частини належної позивачу індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби. Крім цього, вважає, що військова частина порушила право позивача на виплату одноразової грошової допомоги за 30 років календарної вислуги, так як ОСОБА_1 в Збройних Силах України, з 31.07.1989 року, а тому має право на відповідну компенсацію; не здійснено виплату ( вдень виключення зі списків, частини грошової компенсації вартості не отриманого речового майна; не нараховано та не виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік. Також вважає, що відповідачем порушено строки проведення розрахунків при звільненні з військової служби, у зв`язку з чим просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток з дня звільнення з військової служби по день фактичного розрахунку.

09.12.2019, ухвалою суду позовна заява залишена без руху та позивачу встановлено строк для усунення вказаних недоліків.

На виконання даної ухвали суду, позивачем 18.12.2019 подано до суду уточнену позовну заяву, платіжне доручення №22463836 від 17.12.2019 із зазначенням суми судового збору в розмірі 2305,20 грн.

Ухвалою суду від 20.12.2019 позивачу продовжено строк усунення недоліків позовної заяви, встановлений ухвалою суду від 09.12.2019.

Станом на 13.01.2020, позивач вимоги ухвали суду від 09.12.2019 та 20.12.2019 виконав у повному обсязі.

Ухвалою суду від 13.01.2020 відкрито провадження в адміністративній справі. Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23.01.2020, ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи №540/2620/19 за правилами загального позовного провадження.

10.02.2020, представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у даному відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

10.02.2020, позивачем подано до суду відповідь на відзив на адміністративний позов, відповідно до якої заперечує проти доводів викладених відповідачем у відзиві. Вважає необґрунтованими та неналежними докази надані військовою частиною. Просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою суду від 20.02.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення даного позову без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 10.03.2020 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи №540/2620/19 за правилами загального позовного провадження

Частиною 9 ст. 205 КАС України визначено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.01.2006 №18 зараховано ОСОБА_1 в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2019 №256 капітана ОСОБА_1 , начальника служби метрології та стандартизації штабу, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 08.10.2019 №421 у запас, відповідно до п.2 ч. 5 ст. 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за пп. «б» (за станом здоров`я), звільняється з правом носіння військової форми одягу, з 08.11.2019 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів та направлено для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Позивач вважає, що відповідачем порушено його законне право при виключенні зі списків частини на своєчасне та повне одержання грошового продовольчого та речового забезпечення, компенсації за продовольче забезпечення, індексації грошового забезпечення, компенсації вартості не отриманого речового майна, одноразову грошову допомогу при звільненні, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів чинного законодавства.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 пропорційно (в розмірі 50 відсотків від загального боргу) нарахувати та виплатити позивачу компенсацію заборгованості за належне продовольче забезпечення по загальновійськовій нормі №1 з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів, та видати продовольчий пайок по загальновійськовій нормі №1 (в розмірі 50 відсотків від загального боргу) в межах строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції до внесення змін 03 листопада 2000 року) та постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.1996 №316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців а осіб рядового складу Міністерства внутрішніх справ» військовослужбовцям Збройних Сил України було надано право отримувати пайок за нормою №1 "Загальновійськовий пайок" або грошову компенсацію замість нього.

Так, відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 12 березня 1996 року № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ» (Постанова втратила чинність на підстав Постанови Кабінету Міністрів України № 426 від 29.03.2002).

Разом з тим, Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 № 1459-ІІІ, який набрав чинності 11.03.2000, призупинено дію частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців).

Отже, з часу набрання чинності Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» виплата грошової компенсації замість продовольчих пайків, недоотриманого речового майна була призупинена.

Звідси ж, за змістом статті 9 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» військовослужбовці мали право одержати грошову компенсацію лише за речове майно, неодержане до березня 2000 року.

У встановленому порядку пункт другий Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» неконституційним не визнавався.

З січня 2001 року набула чинності стаття 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-ХІІ, якою військовослужбовцям гарантувалося одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового, продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі.

При цьому, Закон не передбачав отримання грошової компенсації за не отримане продовольче забезпечення.

29.03.2002 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації», яка також не передбачала компенсації за продовольче забезпечення.

Отже, грошова компенсація замість продовольчих пайків була передбачена законодавством України в період з 20.12.1991 по 11.03.2000.

Таким чином, враховуючи, що після 11.03.2000 чинним законодавством не встановлено право військовослужбовців, звільнених з військової служби на грошову компенсацію замість не отриманого речового та продовольчого забезпечення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну капітану ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за проміжки часу, коли виникали такі підстави для її нарахування та виплати, в період з 30.01.2006 по 08.11.2019 наростаючим підсумком до дня виплати, суд зазначає наступне.

Умови та порядок проведення індексації грошових доходів населення визначаються Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення "та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення".

В силу приписів статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (зі змінами та доповненнями, далі - Закон №1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону №1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За змістом положень частини першої статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка ( з 01.01.2016 103%).

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до ч.ч.2-5ст.4 Закону №1282-XII, обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ч.ч.1, 2, 6ст.5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування закону України від 6 лютого 2003 року №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Згідно з п.4 Порядку, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Положеннями пункту 5 Порядку визначено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. У разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції базовим місяцем вважається місяць, у якому мало місце таке підвищення. Для проведення подальшої індексації або здійснення чергового підвищення доходів випереджаючим шляхом обчислення індексу споживчих цін здійснюється наростаючим підсумком починаючи з наступного за базовим місяця. Нарахування сум індексації або проведення чергового підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить суму підвищення доходів випереджаючим шляхом у базовому місяці. Місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів працівників у зв`язку із розширенням зони обслуговування, збільшенням обсягу робіт, суміщенням професій (посад), виконанням обов`язків тимчасово відсутнього працівника, оплатою за роботу за сумісництвом на одному підприємстві, в установі, організації, а також за рахунок збільшення розміру премії, не вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації (у разі, коли не відбувається підвищення тарифної ставки (окладу).

З аналізу наведених правових норм слідує, що заробітна плата підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія, яка надається для підтримки населення в умовах зростання цін. Право на індексацію виникає тоді, коли індекс споживчих цін, розрахований наростаючим підсумком перевищить поріг індексації в 101%. У свою чергу обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації покладається на всі державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації незалежно від форми власності.

Базовим вважається місяць підвищення заробітної плати. Індекс споживчих цін наростаючим підсумком починає розраховуватися у місяці, наступному за базовим.

Судом встановлено, що в період проходження позивачем військової служби, індексація його грошового забезпечення нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 за період з 2008 року по 30.11.2015, що підтверджується Таблицею базових місяців при порахунку індексації з а період з 01.01.2008 по 30.11.2015, виданою начальником фінансово економічної служби в/ч НОМЕР_1 , усього сума індексації за зазначений період становить 7 698,97 грн.

Крім цього, відповідно до картки особового рахунку за 2018 рік №1100 індексація нараховувалася позивачу у грудні в розмірі 71,00 грн.

У 2019 році, індексація не нараховувалася у січні та жовтні, що підтверджується карткою особового рахунку № НОМЕР_2 .

При цьому суд наголошує, що відповідачем не доведено відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Суд не погоджується із доводами відповідача про те, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватись у межах фінансових ресурсів бюджету на відповідний рік, передбачений на ці цілі, оскільки, вони не відповідають нормам закону №1282-XII та Порядку, зокрема п.11, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.

Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.

Також суд враховує, що згідно з частинами 1, 2ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі "Кечко проти України" (рішення від 08 листопада 2005 року), в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21- 44а10).

Вказана правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Відповідно до ч.2ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що аргументи відповідача щодо відсутності бюджетного фінансування не можуть бути підставою для не нарахування індексації заробітної плати та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату.

Тому вимогу позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити належну капітану ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за проміжки часу, коли виникали такі підстави для її нарахування та виплати, в період з 30.01.2006 по 08.11.2019 наростаючим підсумком до дня виплати, належить задовольнити частково, а саме: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по 2019 рік , з врахуванням вже виплачених сум індексації грошового забезпечення.

Щодо вимог позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити доплату до вже виплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні, з розрахунку належної її виплати за повні 30 років календарної вислуги, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що наказом Міністра оборони України від 27.03.2004 №178 капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «г» п.63 (у зв`язку із скороченням штату) Положення про проходження військової служби особами офіцерського ладу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, а наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 28.04.2004 №93 виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення по льотній нормі з 01.05.2004.

Згідно грошового атестату серії ЗС №378826 виданого Військовою частиною НОМЕР_3 , позивачу виплачена вихідна допомога при звільненні в сумі 7987,42 грн.

Рішенням військового апеляційного суду Центрального регіону України, залишеним з змін ухвалою Вищого адміністративного суд України від 22.11.2005, скасовано п.1 параграфу першого наказу Міністра оборони України від 27.03.2004 №178 в частині звільнення капітана ОСОБА_1 з військової служби у запас у зв`язку із скороченням штатів, зобов`язано поновити на військовій службі та вжити заходів щодо призначення його на посаду у відповідності до вимог, передбачених Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України.

Наказом Міністра оборони України від 26.12.2005 №833 капітана ОСОБА_1 поновлено на військовій службі та зараховано у розпорядження Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, а наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.01.2006 №18 - зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2019 №256 капітана ОСОБА_1 , начальника служби метрології та стандартизації штабу, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 08 жовтня 2019 року №421 у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за підпунктом «б» (за станом здоров`я), звільняється з правом носіння військової форми одягу, з 08 листопада 2019 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів та направлено для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Як зазначив, представник відповідача у відзиві на адміністративний позов, згідно п. 1 розділу XXXII Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260 (далі - Інструкція), передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Пунктом 7 Інструкції передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи вищезазначене, відповідач стверджує, що позивачу було виплачено грошову допомогу за попереднім місцем служби згідно п. 41.1 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 05.03.2001 №75, військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу за тринадцять календарних років з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, згідно витягу з наказу Міністра оборони України від 26.12.2005 №833 в сумі 114 162,75 грн.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що позивачем у відповіді на відзив на адміністративний позов підтверджено, що на даний час в провадженні Херсонського окружного адміністративного суду перебуває справа №540/2631/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя сторона Міністерство оборони України про встановлення факту пільгової вислуги років, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, зокрема однією з позовних вимог є встановлення факту календарної вислуги років станом 08.11.2019 30 років 3 місяці.

Рішення у справі №540/2631/19 станом на 13.03.2020 судом не винесено.

Отже, вимога позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити доплату до вже виплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні, з розрахунку належної її виплати за повні 30 років календарної вислуги є передчасною та задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 24.07.2019, подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік, на підставі розділу ХХІV Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам» від 07.06.2018 №260.

Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 р. затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/3219.

Розділом XXIV Порядку встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Згідно наказу Міністерства оборони України від 25.01.2019 №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік», встановлено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород). Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерті рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частина НОМЕР_1 від 15.05.2019 №419, на виконання вимог наказу Міністерства оборони України від 25.01.2019 №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік», створено комісію по розгляду клопотань щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально- побутових питань у 2019 році.

На засіданні відповідна комісія розглядає наявні рапорти військовослужбовців на отримання матеріальної допомоги та встановлює причини і обставини відповідних клопотань та їх значимість відносно інших. Після чого надає пропозиції на затвердження командиру військової частини щодо включення відповідних військовослужбовців до наказу про виплату матеріальної допомоги.

22.10.2019, рапорт ОСОБА_1 розглядався на засіданні комісії по розгляду клопотань щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Військовою частиною НОМЕР_1 , Протоколом №4 від 22.10.2019, відмовлено у виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги, оскільки зазначена позивачем підстава для виплати вищевказаної допомоги порівняно з підставами інших військовослужбовців, яким виплачено матеріальну допомогу є менш значимою.

Отже, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, яка виплачується виключно військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх грошового забезпечення на день підписання наказу про її виплату та в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням конкретних обставин, як командир військової частини оцінює на власний розсуд в межах наданих повноважень за принципом дискреції. Відповідно до телеграм помічника командувача сухопутних військ Збройних Сил України - начальника фінансово-економічного управління від 15.03.2019 №116/14/3/348, від 14.05.2019 №116/14/3/616, від 20.09.2019 116/14/3/1156 рішенням командувача Сухопутних військ ЗС України визначено граничний обсяг видатків за КПКВ 2101020 на 2019 рік для виплати матеріальної допомоги я вирішення соціально-побутових витань у Військовій частині НОМЕР_1 .

Аналізуючи зазначені правові норми, слід зазначити, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника) один раз на рік в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, який установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Суд зазначає, що за змістом ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Аналізуючи частину першу статті 5 КАС України, суд звертає увагу на те, що права, свободи або законні інтереси особи підлягають судовому захисту в адміністративному суді за наявності наступних обов`язкових умов - безпосереднього порушення прав, свобод або законних інтересів особи, вчинення такого порушення законодавчо визначеним суб`єктом, а саме суб`єктом владних повноважень, та у разі порушення прав, свобод або законних інтересів особи у спосіб встановлений законодавством, а саме рішенням, дією чи бездіяльністю такого суб`єкта.

З цього приводу суд зазначає те, що захист прав позивача, шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії може відбуватись, виключно, внаслідок визнання відповідних рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними.

За відсутності протиправних рішень дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відсутня одна з необхідних, визначених частиною 1 статті 5 КАС України умов, для судового захисту порушених прав позивача.

Враховуючи, що позивачем не заявлялося вимоги про визнання відмови щодо виплати йому матеріальної допомоги протиправною та в ході розгляду справи позивачем не надано суду доказів визнання рішення відповідача, оформленого протоколом №4 від 22.10.2019 незаконним, суд вважає позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у суду відсутні правові підстави щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік.

Даний висновок суду відповідає правовій позиції викладеній Верховним Судом у постанові від 12.11.2018р. у справі №806/3099/17.

Щодо вимог позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з військової служби, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток з дня звільнення з військової служби по день повного розрахунку, суд зазначає наступне.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

В цьому контексті суд звертає увагу на те, що положення частини першої і частини другої статті 117 КЗпП стосуються дещо відмінних між собою правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі виникнення заборгованості із заробітної плати.

Частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Аналогічний правовий висновок у подібних спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 року по справі № 821/2148/16.

Як вже зазначалося судом, позивачем підтверджено, що на даний час в провадженні Херсонського окружного адміністративного суду перебуває справа №540/2631/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя сторона Міністерство оборони України про встановлення факту пільгової вислуги років, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, зокрема однією з позовних вимог є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити заборгованість з грошового забезпечення в період з 01.05.2002 по 08.11.2019. Рішення у справі №540/2631/19 станом на 13.03.2020 судом не винесено.

Крім цього, позивач в позовній заяві зазначає, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 у справі № 821/1142/18 він звернувся до Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсона ГУ ТУЮ у Херсонській області та подав виконавчі листи №697 2019 р. та №698 2019 р., які видані Херсонським окружним адміністративним судом 12.08.2019.

Також зазначив, що П`ятим апеляційним адміністративним судом від 21.11.2019 винесено окрему ухвалу, в якій зазначено, що під час розгляду справи № 821/1142/18 колегією суддів було виявлено порушення Військовою частиною НОМЕР_1 закону, а саме порушення вимог ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ст. 370 КАС України, що полягають у не виконанні судового рішення у справі № 821/1142/18, що набрало законної сили, - постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 з 30.01.2006 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 донарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.05.2004 року по 29.01.2006 року в сумі 28780,98 грн. відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача вжити відповідні заходи реагування, з метою усунення причин та умов, що призвели до порушення Військовою частиною НОМЕР_1 вимог законодавства при виконанні постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 821/1142/18, що набрала законної сили, наведені факти довести до відома командира Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України.

Таким чином, для вирішення вимоги позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з військової служби, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток з дня звільнення з військової служби по день повного розрахунку, тобто з моменту звільнення по дату звернення до суду, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи, що в межах розгляду даної справи судом встановлено лише факт невиплати відповідачем належних позивачу спірних грошових сум без проведення з ним остаточного розрахунку, тому суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не підлягає задоволенню, як така, що заявлена передчасно.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи встановлені обставини суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем сплачено судовий збір у сумі 3842,00 грн. Оскільки судом часткового задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_5 ) індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по 2019 рік , з врахуванням вже виплачених сум індексації грошового забезпечення.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_5 ) сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.)

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 106030000