Справа № 240/11191/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11191/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук О.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

17 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області викладену у листі від 13.08.2019 №23403/03.8, щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи період роботи в Житомирському єпархіальному управлінні з 01.10.1989 по 18.08.1993.

Також, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу роботи період роботи в Житомирському єпархіальному управлінні з 01.10.1989 по 18.08.1993 та призначити пенсію з дати набуття права.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області викладену у листі від 13.08.2019 №23403/03.8, щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи період роботи в Житомирському єпархіальному управлінні з 01.10.1989 по 04.11.1991.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 в Житомирському єпархіальному управлінні з 01.10.1989 по 04.11.1991 та здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 26.07.2019 про призначення пенсії, виходячи із страхового стажу, з урахуванням вказаного періоду.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою №5105/1154 від 26.07.2019 про призначення пенсії. До заяви додав: трудову книжку, військовий квиток, довідку про заробітну плату із 01.07.2000, довідки про зміну назви організації, довідки про прийняття на роботу та інші документи.

Рішенням від 09 серпня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (26 років).

Листом № 23403/03.8 від 13.08.2019 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило ОСОБА_1 про те, що: " Відповідно до ст.26 Закону, починаючи з 1 січня 2019 року пенсія за віком після досягнення віку 60 років чоловікам призначається за наявності страхового стажу 26 років. До заяви про призначення пенсії Вами надано документи, зокрема трудові книжки АЗ НОМЕР_1 і б/н від 05.07.1976, військовий квиток НОМЕР_2 , довідка № 64; від 20.05.2019 про період роботи в Житомирському єпархіальному управлінні та дані СПОВ. Доводимо до Вашого відома, що до загального стажу Вам не зараховано період роботи з 01.10.1989 по 18.08.1993 в Житомирському єпархіальному управлінні, так як згідно службової записки відділу забезпечення наповнення бюджету №1 фінансово-економічного управління №13/05.02-19 від 06.08.2019 Житомирське єпархіальне управління зареєстроване як платник внесків до ПФ України тільки з 29.03.1996. Згідно поданих документів Ваш страховий стаж становить 23 роки 10 місяців 1 день, тому у призначенні пенсії Вам відмовлено через відсутність необхідного стажу роботи (26 років)".

Вважаючи таку відмову необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу є відсутність страхового стажу 26 років, оскільки період роботи з 01.10.1989 по 18.08.1993 в Житомирському єпархіальному управлінні не зараховано до страхового стажу у зв`язку з тим, що Житомирське єпархіальне управління зареєстроване як платник внесків до ПФУ тільки 29.03.1996.

Отже, спірним є неврахування періоду роботи позивача з 01.10.1989 по 18.08.1993 в Житомирському єпархіальному управлінні.

Також, судом першої інстанції вказано, що відповідачем визнається наявність у позивача страхового стажу 23 роки 10 місяців 1 день.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у трудовій книжці позивача відсутні записи про періоди роботи із 01.10.1989 по 18.08.1993 у Житомирському єпархіальному управлінні.

На підтвердження того, що у період із 01.10.1989 по 18.08.1993 позивач працював у Житомирському єпархіальному управлінні, позивачем надано до суду довідку №64 від 20.05.2019 та Довідку №815 від 18.08.1993.

Доказів укладення трудового договору між позивачем та Житомирським єпархіальним управлінням до суду не надано.

Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Житомирська єпархія Української православної церкви () взято на облік як платника єдиного внеску 29.03.1993.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що позивачем не надано до суду доказів того, що у період із 05.11.1991 по 18.08.1993 позивач підлягав державному соціальному страхуванню, або докази сплати страхових внесків у зазначений період, або ж у період із 29.03.1993 по 18.08.1993.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважає, що відповідачем правомірно відмовлено зарахувати до страхового стажу період роботи позивача із 05.11.1991 по 18.08.1993.

Разом з тим, суд першої інстанції щодо періоду із 01.10.1989 по 04.11.1991 зазначає, що відповідно до п.108 Постанови Ради Міністрів СРСР, від 03.08.1972, № 590 "Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій" (в редакції, станом із 01.10.1989 по 04.11.1991) визначено, що загальний стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується будь-яка робота в якості робітника чи службовця незалежно від характеру і тривалості роботи і тривалості перерв.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що Законом №1788 поняття "страховий стаж" не передбачено, натомість підставою для набуття права на пенсію вважався "трудовий стаж" (стаж роботи) та враховуючи положення частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV, яким визначено, що набутий до запровадження системи персоніфікованого обліку та підтверджений відповідними документами трудовий стаж зараховується до страхового стажу особи, суд першої інстанції вважає за можливе зарахувати до страхового стажу позивача період із 01.10.1989 по 04.11.1991.

Разом з цим, з огляду на відсутність в матеріалах справи розрахунку страхового стажу позивача, враховуючи, що суд не може підміняти державний орган та приймати замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до дискреційних повноважень такого суб`єкта владних повноважень, зокрема й вираховувати страховий стаж, який дає право на пенсію, суд першої інстанції приходить до висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як передбачено ч.3 ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги, відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині врахування судом періоду з 01.10.1989 по 04.11.1991.

Згідно з ч.1, 2 ст.24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV набрав чинності 01.01.2004, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004.

До 01.01.2004 порядок та умови обчислення стажу роботи, який дає право на пенсію, визначалися Законом України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII відповідно до частин 1, 2 статті 56 якого до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції Закон України Про пенсійне забезпечення набрав чинності 05.11.1991.

В свою чергу, до 05.11.1991 діяла постанова Ради Міністрів СРСР, від 03.08.1972, № 590 "Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій".

Відповідно до п.108 Постанови Ради Міністрів СРСР, від 03.08.1972, № 590 "Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій" в загальний стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується будь-яка робота в якості робітника чи службовця незалежно від характеру і тривалості роботи і тривалості перерв.

Постанова № 590 не передбачала поняття "страховий стаж", натомість підставою для набуття права на пенсію вважався "трудовий стаж" (стаж роботи).

Відповідно до ст.62 Законом України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній Згідно з п.1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 вказаного порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, з урахуванням вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що розрахунок страхового стажу, набутого з 05.11.1991 до 01.01.2004, здійснюється на підставі записів у трудовій книжці, а у разі відсутності в трудовій книжці необхідних записів чи наявності неправильних (неточних) записів про періоди роботи - на підставі даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

В свою чергу, розрахунок страхового стажу, набутого до 05.11.1991 здійснюється на підставі записів у трудовій книжці, а у разі відсутності в трудовій книжці необхідних записів чи наявності неправильних (неточних) записів про періоди роботи - на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що набутий до запровадження системи персоніфікованого обліку та підтверджений відповідними документами трудовий стаж зараховується до страхового стажу особи, а тому є за можливе зарахувати до страхового стажу позивача період із 01.10.1989 по 04.11.1991.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Також, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, в межах відмови у задоволенні позову суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції (в межах даних правовідносин).

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставини дослідженні судом першої інстанції та висновки про задоволення позову на основі цих обставин.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову в частині.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.