Справа № 640/2804/19
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2020-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2020 року м. Київ № 640/2804/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовомОСОБА_1
ДоАпарату Верховної Ради України
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Народний депутат України Вовк Віктор Іванович (далі-позивач/Народний депутат Вовк В.І.) звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі-відповідач) про визнання протиправними дії відповідач щодо неоднакового (дискримінаційного) застосування норм законодавства України по обліку робочих днів народних депутатів України у період з 30 січня по 3 лютого 2017 року та різного нарахування заробітної плати та зобов`язання відповідача при обліку робочих днів народних депутатів України і нарахування їм заробітної плати однаково (недискримінаційно) застосувати норми законодавства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.03.2019 р. прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та встановлено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з аналізу копій табелів обліку робочого часу народних депутатів України за січень та лютий 2017 року, отриманих позивачем від відповідача, відміток (даних), внесених до зазначених табелів, перебування їх у відрядженні, тимчасову непрацездатність, перебування у відпустці або невихід на роботу протягом 30, 31 січня та 1, 2, 3 лютого 2017 року, в частині комітетів Верховної Ради України працівниками Апарату Верховної Ради України був облікований робочий час народних депутатів України в офіційні робочі дні 30, 31 та 1, 2, 3 лютого 2017 року та, відповідно, нараховано їм заробітну плату за ці робочі дні, а в іншій частині комітетів (4 комітети ) вказані графи є незаповненими, що призвело до протиправних дій відповідача щодо не нарахування та не виплати членам цих комітетів заробітної плати, зокрема і позивачу.

Відповідач у письмовому відзиві на позов вказав на необґрунтованість позовних вимог та відсутності правових підстав для задоволення позову.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

20.08.2018 р. Народний депутат Вовк В.І. звернувся до відповідача із заявою, якою просив надати копії кабелів обліку робочого часу народних депутатів України, які постійно працюють у комітетах Верховної Ради України, поданих всіма 27 комітетами Верховної Ради України за січень-лютий 2017 року.

Листом від 25.09.2018 р. відповідач надав відповідь на звернення позивача та додав копії запитуваних кабелів обліку робочого часу народних депутатів України, які постійно працюють у комітетах Верховної Ради України за січень-лютий 2017 року.

Як зазначено позивачем, за наслідком аналізу отриманих табелів робочого часу народних депутатів України, ним встановлено, що у 23-х комітетах Верховної Ради України працівниками Апарату Верховної Ради України бели обліковані робочі дні 30,31 січня та 1,2 та 3 лютого 2017 року, а у 4-х комітетах не були, як наслідок частині народних депутатів України не була нарахована заробітна плата в повному обсязі, зокрема і позивачу.

Не погоджуючись із такими протиправними діями, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до припису статей 75, 76 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Конституційний склад Верховної Ради України - чотириста п`ятдесят народних депутатів України, які обираються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п`ять років.

Повноваження народних депутатів України визначаються Конституцією та законами України.

Порядок роботи Верховної Ради України встановлюється Конституцією та Регламентом Верховної Ради України (стаття 83 Конституції України ).

У Рішенні Конституційного Суду України від 17.10.2002 р. № 17-рп/2002 у справі за конституційним поданнями 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статей 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважності Верховної Ради України ) зазначено, що Верховна Рада України визначена в статті 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів.

Згідно частини 1 статті 89 Конституції України, Верховна Рада України для здійснення законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до її повноважень, виконання контрольних функцій відповідно до Конституції України створює з числа народних депутатів комітети Верховної Ради України та обирає голів, перших заступників, заступників голів та секретарів цих комітетів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» від 4 квітня 1995 року № 116/95-ВР (далі комітет) - орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій.

Комітет відповідальний перед Верховною Радою України і підзвітній їй.

Секретаріат комітету Верховної Ради України є структурним підрозділом Апарату Верховної Ради України, який підпорядковується комітету і Керівнику Апарату Верховної Ради України (частина 1 статті 54 вказаного Закону).

Народні депутати України здійснюють свої повноваження на постійній основі, а їх статус визначається виключно законами України ( стаття 78, пункт 21 статті 92 Конституції України).

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що гарантії трудових прав народного депутата встановлюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами України.

Згідно зі статтею 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 33 зазначеного Закону України «Про статус народного депутата України» народному депутату встановлюється Верховною Радою України щомісячний посадовий оклад. Надбавки до встановленого Верховною Радою України посадового окладу народному депутату здійснюються у розмірі, встановленому для членів Кабінету Міністрів України.

Народний депутат в питаннях матеріального і соціально-побутового забезпечення прирівнюється до членів Кабінету Міністрів України.

Крім того, народному депутату України відшкодовуються витрати, пов`язані з виконанням депутатських повноважень, у розмірі місячної заробітної плати народного депутата, що не підлягають оподаткуванню ( частина 4 статті 32 Закону України «Про статус народного депутата України»).

Пунктом 1 Розпорядження Голови Верховної Ради «Про порядок обліку робочого часу та нарахування заробітної плати народним депутатам України» № 799 від 07.09.2009 року, передбачено, що нарахування заробітної плати народному депутату України здійснюється на підставі табеля обліку робочого часу, попередньо завізованого завідувачем відділу організаційного забезпечення пленарних засідань Верховної Ради України Головного організаційного управління Апарату Верховної Ради України та підписаного головою та секретарем відповідного комітету Верховної Ради України, завідувачем секретаріату цього комітету.

Відповідно до пункту 2 цього Порядку, облік робочого часу народних депутатів України здійснюється секретаріатами комітетів Верховної Ради України. Підставою для внесення відміток про відпрацьований час до табеля обліку робочого часу є:

дані письмової реєстрації народних депутатів України перед відкриттям кожного пленарного зсідання Верховної Ради України;

дані обліку присутніх народних депутатів України на засіданнях комітетів Верховної Ради України;

дані про відрядження народних депутатів України, в тому числі для роботи з виборцями;

дані про роботу народних депутатів України в комітетах, депутатських фракціях, тимчасових слідчих комісіях або спеціальних слідчих комісіях тощо.

Розпорядженням № 799 від 07.09.2009 року також встановлено порядок вирішення спірних питань з оплати праці народних депутатів України, а саме на підставі рішення Комітету, до предмета відання якого належить питання регламенту.

Отже, виконання народним депутатом України своїх повноважень визначається особливостями роботи Верховної Ради України, яка відповідно до частини 1 статті 82, частини 1 статті 83 Конституції України, частини 1 статті 9, частини 1 статті 10 та частини 1 статті 19 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» працює сесійно. Чергові сесії Верховної Ради, крім першої сесії, починаються першого вівторка лютого і першого вівторка вересня кожного року, а завершаються відповідно не пізніш як за 45 та 10 днів до початку наступної сесії. За звичайних обставин перший і третій тижні кожного календарного місяця впродовж сесії відводяться для пленарних засідань Верховної Ради, другий - для роботи в комітетах, тимчасових спеціальних комісіях і тимчасових слідчих комісіях, депутатських фракціях (депутатських групах), четвертий - для роботи народних депутатів з виборцями. У зв`язку з чим, згідно з положенням частини 8 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України» народному депутату України надається щорічна оплачувана відпустка у міжсесійний період тривалістю 45 календарних днів.

Так, згідно з постанови Верховної Ради України « Про перелік, кількісний склад і предмет відання комітетів Верховної Ради України восьмого скликання» від 04 грудня 2014 року № 22-VIII (із змінами ) з Додатком до Постанови Верховної Ради України від 4 грудня 2014 року № 22-VIII до питань предмета відання Комітету з питань Регламенту та організації роботи Верховної Ради України належить, зокрема, питання правового статусу народних депутатів України, комітетів та комісій Верховної Ради України, матеріально-побутового забезпечення діяльності народних депутатів України. Крім того, згідно з частиною 4 статті 26 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», Розпорядження Голови Верховної Ради України «Про порядок обліку робочого часу та нарахування заробітної плати народним депутатам України» № 799 від 07.09.2009 року до повноважень зазначеного Комітету належить розгляд спірних питань щодо нарахування заробітної плати народним депутатам України.

Враховуючи зазначене вище, виходячи із питань предмета відання Комітету, особливостей Закону України «Про статус народного депутата України», Регламенту Верховної Ради України щодо обліку робочого часу народних депутатів України, Комітет з питань Регламенту та організації роботи Верховної Ради України ухвалив роз`яснення про порядок робочого часу народного депутата України у міжсесійний період (між закриттям та відкриттям чергових сесій Верховної Ради України) (Протокол 60 від 21.09.2016 року), у яких зокрема зазначив: «У міжсесійний період пленарні засідання Верховної Ради України, засідання комітетів та комісії не проводиться за винятком випадків передбачених частиною 3 та 4 статті 10 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України».

Відтак, відсутні підстави для нарахування виплат народному депутату України за час участі в пленарних засіданнях Верховної Ради України, за роботу в комітетах (комісіях), депутатських фракціях, крім тих, що продовжують роботу у комітетах, депутатських фракціях, на підставі вищезазначених положень Регламенту Верховної Ради України.

У міжсесійний період народним депутатам України нараховується заробітна плата у випадку їх роботи в комітетах, комісіях, які відповідно до частини 3,4 статті 10 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» продовжили свою роботу після закінчення чергової сесії Верховної Ради України та заробітна плата за час відпустки.

В інших випадках у міжсесійний період (між закриттям та відкриттям чергових сесій Верховної Ради України) заробітна плата народним депутатам України не нараховується, відшкодовується лише витрати на здійснення депутатських повноважень.

Судом встановлено, що відповідно до календарного плану проведення п`ятої сесії Верховної Ради України (Постанова Верховної Ради України від 07.07.2016 року № 1447-VIII) та календарного плану проведення шостої сесії Верховної Ради України (Постанова Верховної Ради України від 17,01.2017 року № 1818-VIII) п`ята сесія завершила свою роботу 27.01.2017 року, а відкриття наступної шостої чергової сесії Верховної Ради України відбулося 06.02.2017 року, і з 28.01.2017 року по 05.02.2017 року включно 10 календарних днів тривав міжсесійний період.

Згідно частини 2 статті 54 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» секретаріати комітетів здійснюють організаційно-інформаційне, консультативно- правове, методичне забезпечення діяльності комітетів, організацію проведення засідань комітетів, слухань у комітетах, роботи підкомітетів та діяльності членів комітету, що пов`язана з вирішенням питань, віднесених до предметів відання комітетів.

Голова комітету організовує роботу комітету, забезпечує загальне керівництво секретаріатом комітету ( стаття 34 Закону України «Про комітети Верховної Ради України»).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» та пункту 1 Розділу 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769 (в редакції Розпорядження Голови Верховної Ради України № 734 від 20.11.2014 року) Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України. Це допоміжний орган парламенту, який забезпечує його діяльність як єдиного органу законодавчої влади в Україні.

Відповідно до пункту 5 Розпорядження Голови Верховної Ради «Про порядок обліку робочого часу та нарахування заробітної плати народним депутатам України» № 799 від 07.09.2009 року табелі із зазначенням фактично відпрацьованого кожним народним депутатом України робочого часу, а у разі порушення питання щодо не проведення виплат, пов`язаних із виконанням депутатських повноважень, - рішення Комітету з питань регламенту, передаються секретаріатами комітетів Верховної Ради України до відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату Верховної Ради України до 25 числа поточного місяця для нарахування заробітної плати та виплат, пов`язаних з виконанням депутатських повноважень.

Працівники Апарату Верховної Ради України здійснюють нарахування та виплату заробітної плати народним депутатам України виключно на підставі табеля обліку робочого часу, поданого до відповідного підрозділу Апарату.

Частинами першою та п`ятою статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України» встановлюється, що народний депутат, який не має спеціальних повноважень на представництво Верховної Ради України, має право вступати у відносини з посадовими особами і державними органами іноземних держав лише від свого імені.

Народний депутат як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення. У разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, а також працівники правоохоронних органів, до яких звернуто вимогу народного депутата про припинення порушення законності, зобов`язані негайно вжити заходів щодо усунення порушення, а за необхідності - притягнути винних до відповідальності з наступним інформуванням про це народного депутата. У разі невжиття заходів щодо усунення порушення посадові особи несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку.

Конституційний Суд України в підпункті 3.6 пункту 3 Рішення від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Також вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в пункті 4.1 рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного, з урахуванням приписів статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, слід дійти висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2018 року по справі №826/3500/17.

Як зазначено позивачем, з аналізу копій табелів обліку робочого часу народних депутатів України за січень та лютий 2017 року, отриманих позивачем від відповідача, відміток (даних), внесених до зазначених табелів, перебування їх у відрядженні, тимчасову непрацездатність, перебування у відпустці або невихід на роботу протягом 30, 31 січня та 1, 2, 3 лютого 2017 року, в частині комітетів Верховної Ради України працівниками Апарату Верховної Ради України був облікований робочий час народних депутатів України в офіційні робочі дні 30, 31 та 1, 2, 3 лютого 2017 року та, відповідно, нараховано їм заробітну плату за ці робочі дні, а в іншій частині комітетів (4 комітети ) вказані графи є незаповненими, що призвело до протиправних дій відповідача щодо не нарахування та не виплати членам цих комітетів заробітної плати, зокрема і позивачу.

Разом з цим, суд звертає увагу, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 27.11.2017 р. по справі № 826/12642/17, залишеною без мін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 р., встановлено, що за січень - лютий 2017 року народному депутату України восьмого скликання ОСОБА_1 нараховані та виплачені кошти для відшкодування витрат, пов`язаних з виконанням депутатських повноважень, що не підлягають оподаткуванню у сумі 34 850 грн. Також на підставі табелів обліку робочого часу за січень, лютий 2017 року народному депутату України ОСОБА_1 нараховано заробітна плата за цей період в сумі 31 456,27 грн., що підтверджується довідкою про доходи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 20 червня 2018 року справа № 826/126/42/17 (адміністративне провадження № К/9901/27207/18) касаційну скаргу народного депутата України Вовка В.І. залишив без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2018 року - без змін.

У вказаній постанові Суд зазначив, що вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для внесення відмітки до табелю обліку робочого часу щодо роботи народного депутата України у Комітеті Верховної Ради України у закордонних справах ОСОБА_1 , оскільки відповідно до статті 19 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України`робочий тиждень після закінчення п`ятої та до початку шостої сесії ВР України (30, 31 січня та 1,2, 3 лютого 2017 року) Календарним планом проведення п`ятої та шостої сесії Верховної Ради України не був відведений ні для проведення пленарних засідань Верховної Ради України, ні для роботи в комітетах (також пленарних засідань Верховної Ради України, засідань Комітету, у яких брали участь народні депутата - члени Комітету в цей період не проводилось), ні для роботи народних депутатів з виборцями.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У свою чергу, необґрунтованими є посилання позивача на дискримінаційне застосування норм законодавства України, з огляду на наступне.

Статтею 24 Конституції Украї ни проголошено принцип відсутності дискримінації. Додатковим критерієм дискримі нації може бути також несправедливість.

Згідно ст. 1 Конвенції МОП № 111 (1958 р.) «Про дискримінацію у сфері праці та занять», термін «дискримінація» включає: а) будь-які розрізнення, недопущення або перевагу, що здійснюються за ознаками раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних пе реконань, іноземного походження або соціального походження, які призводять до знищення або порушення рівності можливо стей чи поводження в галузі праці та занять; б) будь-які інші розрізнення, недопущення або перевагу, що призводять до зни щення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці й занять, які визначаються відповідним членом після консультації з представницькими організаціями підпри ємців і трудівників, де такі є, та з іншими відповідними органа ми. Будь-які розрізнення, недопущення або перевага відносно певної роботи, що ґрунтуються на специфічних вимогах такої, не вважаються дискримінацією.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Так, матеріали справи не містять доказів дискримінації позивача Апаратом Верховної Ради України щодо неоднакового (дискримінаційного) застосування норм законодавства України по обліку робочих днів народних депутатів України у період з 30 січня по 3 лютого 2017 року та різного нарахування заробітної плати, при тому, що судовими рішеннями по справі № 826/126/42/17 встановлювались обставини для наявності підстав для нарахування заробітної плати позивачу за спірний період.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до частини 2 статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності та пояснення сторін, суд доходить висновку, що відповідачем доведена правомірність своїх дій, у зв`язку із чим адміністративний позов Народного депутата України ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові Народного депутата України ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко