Справа № 640/1983/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року м. Київ № 640/1983/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Борсуковської А.О.,

за участю представника позивача: Онопрієнко Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаПриватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича, Київська філія публічного акціонерного товариства "Місто Банк",
провизнання протиправними та скасування постанов про арешт майна та стягнення з боржника основної винагороди від 02 грудня 2019 року,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

1) визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 02 грудня 2019 року, винесену приватним виконавцем Кошарським О.В.;

2) визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 02 грудня 2019 року, винесену приватним виконавцем Кошарським О.В.

Підставою для звернення позивача до суду з адміністративним позовом слугувала його незгода з прийнятими відповідачем постановами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Зобов`язано відповідача протягом 5 днів з дня отримання даної ухвали, враховуючи скорочені строки розгляду справи, подати до суду належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надав письмові пояснення відносно поданого адміністративного позову.

Представник третьої особи надав письмові заперечення на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, установив.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-475/1/10, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2010 року розірвано укладений між КБ ТОВ «Місто Банк» та ОСОБА_2 кредитний договір від 18 грудня 2007 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Місто Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 322 727,58 грн. Виконання стягнення забезпечено, звернувши стягнення на майно за укладеним договором іпотеки від 18 грудня 2007 року, укладений КБ ТОВ «Місто Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а саме: на предмет іпотеки кв. АДРЕСА_1 .

19 січня 2011 року Дніпровським районним судом м.Києва було видано виконавчі листи про звернення стягнення на майно за укладеним договором іпотеки від 18 грудня 2007 року. Строк пред`явлення виконавчих листів до виконання три роки.

Згідно свідоцтва про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві від 20 червня 2011 року, актовий запис № 11100, ОСОБА_3 помер.

Заявами AT «Місто Банк» про відкриття виконавчих проваджень виконавчі листи були пред`явлені до Оболонського районного управління юстиції м.Києва.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 20 серпня 2011 року відкрито виконавче провадження № 27174518 щодо боржника ОСОБА_3 .

04 червня 2013 року постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2-475/1-10 відносно боржника ОСОБА_3 закінчено, у зв`язку із смертю боржника.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 20 червня 2011 року відкрито виконавче провадження № 27170722 щодо боржника ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 01 липня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

07 листопада 2016 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року, - відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Місто Банк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року встановлено, що постановою нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 листопада 2013 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , - до зняття арешту на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного Оболонський районний суд м. Києва дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на Ѕ частину квартири, яка належала померлому ОСОБА_3 та спадкоємцем якого є ОСОБА_1 з підстав, заявлених Банком (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»), оскільки Апеляційним судом м. Києва вже прийнято рішення від 04 жовтня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, і після смерті ОСОБА_3 правовідносини між Банком та відповідачем ОСОБА_3 , як спадкоємцем померлого боржника ОСОБА_3 регулюються статтями 1281 та 1282 Цивільного кодексу України, які визначають порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємця та порядок і межі задоволення вимог кредитора.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 23 жовтня 2017 року, на виконання вимог ухвали Дніпровського районного суду від 23 серпня 2016 у справі № 755/12030/16-ц, постанова старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Васильєва С.С. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30 червня 2016 року, винесена у виконавчому провадженні №27170722, скасована.

Постановою від 24 жовтня 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу із зазначенням повторного строку пред`явлення його до виконання до 24 жовтня 2021 року.

03 листопада 2019 року третя особа звернулася до приватного виконавця з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м.Києва у справі №2-475/1-10 звернувши стягнення на предмет іпотеки, а саме: АДРЕСА_2 , на загальну суму 322 727,58 грн.

На підставі вказаної заяви відповідач відкрив виконавче провадження №ВП 60761412, прийнявши постанову від 02 грудня 2019 року, якою зобов`язав боржника ( ОСОБА_1 ) подати декларацію про доходи та майно та попередив боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

02 грудня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 32372,76 грн та накладено арешт на майно боржника ( ОСОБА_1 ), а саме - 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_5 , реєстраційний номер майна: 32205656, загальною площею 26,60 кв.м., житловою 13,40 кв.м., номер запису: 9134 в книзі 236-214, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 355069,34 грн., враховуючи постанову від 19 лютого 2019 року про виправлення помилки у процесуальному документів ВП №60761412.

Не погоджуючись з зазначеними постановами про стягнення основної суми винагороди державного виконавця та накладення арешту на майно боржника, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №-1404-VІІ).

У відповідності до статті 1 вказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У частині першій статті 5 Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Перелік випадків, коли виконавчий збір не стягуються є вичерпний та наведений в частинах п`ятій та дев`ятій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII, передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, в силу положень частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Зі змісту наведених норм права можна дійти висновку, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Натомість стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Отже, на виконання приписів Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із надходженням заяви стягувача про примусове виконання виконавчого документа, приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП №60761412.

Відповідно до пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

У даному випадку, предметом виконавчого провадження ВП №60761412 є сума боргу за кредитним договором у розмірі 322 727,58 грн.

Розрахунок приватним виконавцем проведено, виходячи із зазначеної суми (322727,58 грн/100*10)=32727,58 грн.

Аналізуючи вищезазначене, можна дійти висновку, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, а визначення суми стягнення з боржника виконавчого збору (у тому числі винагороди) є обов`язком державного виконавця.

Крім цього, питання про стягнення виконавчого збору вирішується державним виконавцем одночасно при відкритті виконавчого провадження, однак позивачем на надано доказів того, що постанова про відкриття виконавчого провадження скасована з підстав визнання її у встановлену законодавством порядку протиправною.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що позивачем подавалася скарга на дії приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження від 02 грудня 2019 року, яка ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у справі №4с/755/41/20 залишена без задоволення.

Отже, на думку суду, приймаючи спірну постанову від 02 грудня 2019 року ВП №60761412 про стягнення з боржника основної винагороди, відповідач діяв у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

Щодо вимоги позивача про скасування постанови про накладення арешту від 02 грудня 2019 року ВП №60761412, слід зазначити наступне.

Порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у Розділі VІІ Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною другою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» зокрема передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

З матеріалів справи вбачається, що спірною постановою приватним виконавцем накладено арешт на 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 , реєстраційний номер майна: 32205656, загальною площею 26,60 кв.м., житловою 13,40 кв.м., номер запису: 9134 в книзі 236-214, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 355069,34 грн. Власник майна згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_1 .

Спірна постанова винесена з метою забезпечення реального виконання рішення суду, а отже прийнята відповідачем на підставі та у межах чинного законодавства України.

При цьому, суд приймає до уваги доводи позивача щодо повторності постанови про арешт коштів, проте вказані обставини не є підставою для скасування постанови про арешт майна боржника від 02 грудня 2019 року ВП №60761412, враховуючи що повторність постанови не порушує прав позивача.

Щодо доводів позивача відносно закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Пункт перший частини четвертої зазначеної статті встановлює, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина п`ята статті 12 Закону).

Судом встановлено, що постановою від 24 жовтня 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу із зазначенням повторного строку пред`явлення його до виконання - 24 жовтня 2021 року.

Стягувач до приватного виконавця з заявою звернувся 02 грудня 2019 року, тобто в межах строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

На переконання суду, позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав. Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку та прийняв постанови про арешт майна боржника та стягнення винагороди від 02 грудня 2019 року у межах виконавчого провадження №60761412, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відносно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення з даним позовом до суду, суд зазначає наступне.

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом 19 грудня 2019 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції (№640/25443/19).

Однак, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто на підставі пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України. Копія ухвали суду отримана позивачем 22 січня 2020 року.

Усунувши причини, які слугували підставою для повернення позивачу адміністративного позову, позивач 24 січня 2020 року повторно подав адміністративний позов до суду (вх.№640/1983/20 від 28 січня 2020 року) та одночасно подав заяву про повновлення пропущеного строку звернення до суду за наведених осбавин.

Позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

У частині заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду, із урахуванням позиції позивача, зважаючи на те, що доступ до правосуддя має бути ефективним, суд дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення та відкрив провадження у справі.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно частини першої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича про визнання протиправними та скасування постанов про арешт майна та стягнення з боржника основної винагороди від 02 грудня 2019 року відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Приватний виконавець Кошарський Олександр Володимирович (04071, Київ, вулиця Верхній Вал, 22, приміщення оф.5, поверх 2)

Третя особа: Київська міська філія публічного акціонерного товариства "Місто банк" (04053, Київ, пров Нестерівський, 6-А, )