Справа № 560/362/20
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/362/20
РІШЕННЯ
іменем України
16 березня 2020 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Петричковича А.І. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом від 22.01.2020 в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків військової частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік; 2) зобов`язати Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2019 по 12.12.2019 у сумі 109969,72 гривень.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що остаточною датою закінчення військової служби було визначено 01.08.2019, однак компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2019 роки не виплачувалася. Про можливість виплати компенсації відповідач повідомив після звільнення листом від 06 грудня 2019 року №11/М-92/110. Грошову компенсацію за невикористані під час проходження військової служби дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, було сплачено (здійснено остаточний розрахунок належних сум при звільненні) лише 12 грудня 2019 року у сумі 28888,33 грн. З урахуванням того, що відповідачем з часу видання наказу про звільнення і до часу виключення із списків частини повністю не проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби (грошова компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій) то набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку з 02.08.2019 по 12.12.2019 (133 дні).

Ухвалою суду від 27.01.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

13.02.2020 до суду поступив відзив на позовну заяву від 10.02.2020, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється, тому вимога про стягнення коштів середньомісячного грошового забезпечення за невчасний розрахунок (виплату коштів) за період з 02.08.2019 по 12.12.2019 включно, є безпідставною. Вказує, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить грошова компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій. Також просив залишити адміністративний позов без розгляду (арк. спр. 33-38).

Ухвалою суду від 14.02.2020 відмовлено у задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду (арк. спр. 50-51).

17.02.2020 до суду поступила відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що спеціальним (військовим) законодавством відповідальність керівництва військової частини за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні не врегульовано. Тому, в силу статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України застосуванню підлягає закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а саме ст. 116 та 117 КЗпП (арк. спр. 54-57).

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються, як на підставу своїх вимог так і заперечень, оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до таких висновків, враховуючи наступне.

Європейський суд з прав людини у справах: "Салов проти України" (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58) ствердив, зокрема, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09 грудня 1994 року, пункт 29). Тобто, у цій адміністративній справі, суд приймає рішення на підставі доказів, враховуючи характер спірних правовідносин, і дає відповіді на ті аргументи сторін, які стосуються предмету цього судового розгляду.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням (повторно) серії НОМЕР_2 , виданого 19.09.2018 (арк. спр. 4).

Згідно з витягом з Наказу начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України № 242-ОС від 25 липня 2019 року, полковника ОСОБА_1 , начальника відділу по роботі з персоналом, з 01 серпня 2019 року, звільненого з військової служби в запас наказом Голови Державної прикордонної служби України від 03 липня 2019 року № 689-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (арк. спр. 7-8).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР визначено, що зокрема, учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17-19 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття "особливого періоду" наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закон № 3543-XII та Закон № 1932-XII відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст. 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону №504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учаснику бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року по справі №620/4218/18.

Судом встановлено, та не оспорюється сторонами, що при звільненні з військової служби позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку як учаснику бойових дій, тому позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків військової частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Листом №11/М-92/110 від 06.12.2019, відповідач повідомив ОСОБА_1 , що: "Відповідно розпорядження від 04.12.2019 №Т/116-10736, "...Стосовно військовослужбовців, яких звільнено з військової служби, але які під час проходження служби до виключення їх зі списків особового складу зверталися з відповідними рапортами про виплату їм компенсації за невикористані дні додаткові відпустки, як учасникам бойових дій, начальники (командири) органів Держприкордонслужби можуть розглядати можливість щодо внесення відповідних змін до наказів про виключення таких військовослужбовців із списків особового складу органу Держприкордонслужби». З рапортом щодо вказаного Ви зверталися 09.07.2019 р. (р.№3662). З метою здійснення вказаної виплати пропонуємо надати реквізити для зарахування коштів."" (арк. спр. 9-10).

Випискою з карткового рахунку позивача стверджено зарахування коштів в розмірі 28888,33 грн 12 грудня 2019 року (арк. спр. 11).

Також, листом №11/М-95/115 від 12.12.2019, Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України повідомило позивача, що виплата компенсації під час звільнення з військової служби за невикористані додаткові відпустки для учасників бойових дій, що передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проведена згідно платіжної відомості №142 від 11.12.2019 та зарахована на рахунок в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 28888,33 гривень (арк. спр. 19).

Таким чином, сума компенсації під час звільнення з військової служби за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій виплачена позивачу 12.12.2019, тобто після звільнення з військової служби, яке відбулося 01.08.2019.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Cпеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18 (адміністративне провадження № К/9901/24531/19).

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, відповідачем не виконано обов`язку щодо виплати позивачу усіх сум, що належали до виплати, у день звільнення, відтак позивач, в силу положень статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовців.

Відповідно до п.п. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно з абз. 1-3 п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Абзацом 2 п. 7 Порядку № 100 визначено, що святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до довідки відповідача з дня звільнення по дату виплату грошової компенсації позивачу кількість календарних днів складає 102 дні (арк. спр. 45).

Згідно з Довідкою Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України №175 від 07.02.2020, середньоденний заробіток позивача складає 674,74 гривень. Грошове забезпечення за червень 2019 року - 20506,35 грн, за липень 2019 року - 20653,02 гривень (арк. спр. 41).

При цьому, в зазначеній довідці вказано середньоденний заробіток позивача за червень-липень 2019 року виходячи з кількості календарних днів, тоді як нормами Порядку № 100 передбачено, що середньоденний заробіток обчислюється з врахуванням робочих днів, яких у червні-липні 2019 року було 41, тому середньоденний заробіток позивач складає 1003,89 гривень ( 41159,37 : 41 ).

Таким чином, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені позивача становить 93361,77 грн, виходячи з такого розрахунку: 93 робочі дні затримки виплати (період з 02.08.2019 по 12.12.2019) х 1003,89 грн (розмір середньоденного заробітку) = 93361,77 гривень, а не 109969,72 гривень як просить у позові ОСОБА_1 .

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу повного розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо твердження відповідача, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить грошова компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, суд зазначає, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 по справі № 809/698/16 (адміністративне провадження №К/9901/33388/18).

Крім цього, суд враховує, що відповідальність роботодавця за ст. 117 КЗпП України нерозривно пов`язана з: 1) фактом невиплати працівникові належних сум; 2) строками, встановленими у статті 116 КЗпП України; 3) наявністю вини власника або уповноваженого ним органу, і лише сукупність усіх вказаних умов може зумовлювати відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

У цій справі, суд встановив всі три складові відповідальності за ст. 117 КЗпП України, що фактично підтвердив відповідач витягом з наказу начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України за №376-ОС від 09.12.2019, згідно якого, зокрема, тільки 09 грудня 2019 року вирішив виплатити позивачу грошову компенсацію за 42 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в розмірі 29328,25 гривень (арк. спр. 47), і виплатив цю компенсацію лише 12.12.2019. Тобто, є вина відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні в частині невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій у строк до 02.08.2019 за відсутності доказів протилежного, що є обов`язком суб`єкта владних повноважень, який заперечує проти позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач частково довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, не довів, що діяв у межах закону, допустивши невчасну виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, що підтверджено доказами, перевіреними в суді, тому, з урахуванням правових висновків Верховного Суду та встановлених обставин в цій адміністративній справі, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, судових витрат, які визначені ст. 132 КАС України і підлягають розподілу, немає.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків військової частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік.

Зобов`язати Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2019 по 12.12.2019 в розмірі 93361,77 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судових витрат, які визначені ст. 132 КАС України і підлягають розподілу, немає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 16 березня 2020 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України ( військова частина НОМЕР_1 ) (вул. Олекси Тихого, 10, м. Краматорськ, Донецька область, 84307 , код ЄДРПОУ - 41777533)
Головуючий суддя А.І. Петричкович