Справа № 420/3327/19
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3327/19
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В.,

Домусчі С.Д.,

секретар - П`ятіна В.В.,

за участю: ОСОБА_1 . ,

адвоката - Маркочевої Н.В.

перекладача - Нікішова О.О.,

представника Державної міграційної служби України в Одеській області - Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 97 від 23.05.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулась з адміністративним позовом, в якому просила визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 97 від 23.05.2019, про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до ОСОБА_3 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 02.07.2018 позивачка звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту з підстав того, що на території Росії вона може переслідуватись через діяльність чоловіка, який є журналістом, громадським діячем, правозахисником та відносно нього були порушені кримінальні справи у 2011 році. В подальшому наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області № 134 від 17.07.2018, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено. За результатами розгляду адміністративної справи № 1540/3703/18, наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 134 від 17.07.2018 визнано протиправним та скасовано, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28.05.2019 позивачка отримала повідомлення № 5/1-140 від 23.05.2019 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 97 від 23.05.2019. Отже, позивачка, вважаючи Наказ № 97 від 23.05.2019 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 04 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує увагу на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції не враховані висновки постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 та рішення Одеського окружного суду, згідно якими: "суд вважає, що є наявною суб`єктивна сторона критерію "побоювання стати жертвою переслідувань", тобто позивач психологічно оцінюючи ситуацію, що склалась навколо неї (обшуки, порушення кримінальної справи відносно неї та чоловіка, журналістська діяльність чоловіка) стала побоюватися стати жертвою тортур, ув`язнення, насильства щодо неї зі сторони органів влади а також те, що заява не вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту;";

- судом також не враховано висновок про участь позивача в організації "Хізб ут-Тахрір", котра підтверджена зібраними матеріалами справи та не заперечується міграційним органом, разом з тим, ДМС вважає, що членство позивача в забороненій на території РФ організації "Хізб ут-Тахрір", а також відповідне кримінальне провадження, не є підставою для захисту в Україні, так як особа свідомо вчиняла злочин ... подальший висновок , що "Хізб ут-Тахрір" є не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення;

- міграційним органом не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивача на момент прийняття оскаржуваного рішення, в тому числі закони та інші нормативно-правові акти країни походження і порядок їх застосування, зокрема Кримінального Кодексу РФ щодо покарань за екстремістську діяльність;

- суд першої інстанції визначаючи, що позивачка не зазнавала переслідувань за ознаками раси, громадянства, віросповідування або належності до певної соціальної групи та не причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з її расовою, релігійною належністю або політичними поглядами, не врахував інформацію з мережі Інтернет, засобів масової інформації, які підтверджують переслідування позивачки з боку влади РФ через її членство в організації "Хізб ут-Тахрір", та матеріали рекомендації виконавчого партнера УВКБ ООН громадської організації "Десяте Квітня" щодо справи;

- при вирішенні справи судом першої інстанції в порушення частини 2 статті 77 та частини 3 статті 78 КАС України, актуальний стан ситуації у РФ не встановлювався взагалі;

- суд надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу ДМС не застосував критерії об`єктивності та законності розгляду заяви, які звертаються за міжнародним захистом, котрі прямо передбачені наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зокрема в порушення пункту 1.2 відповідачем не встановлено належну та допустиму Інформацію про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, та вона не відображена у Висновку, що є порушенням пункту 4.1(в) Правил. У Висновку зазначені джерела, які не є інформаційними звітами про становище в країнах походження біженців.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у її задоволені з підстав ідентичних змісту Висновку.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 є громадянкою Російської Федерації, уродженкою м. Нижньовартовськ РФ, за національністю татарка, віросповідання - іслам сунітського толку, з 2006 року у шлюбі (чоловік ОСОБА_4 ).

02.07.2018 ОСОБА_3 звернулась до ГУ ДМСУ с заявою про надання їй статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши що на території Росії вона може переслідуватись через діяльність чоловіка, який є журналістом, громадським діячем, правозахисником. Відносно нього було порушені кримінальні справи, силовиками проводились обшуки. Проти неї також велась кримінальна справа у 2011 році.

Згідно з анкетою особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 05.04.2014 разом із членами своєї сім`ї вибула з м. Уфа (РФ) до м. Стамбул (Туреччина), а більш ніж через рік до м. Бурса (Туреччина). В Туреччину виїхали для проживання по причині ймовірності початку репресій з боку РФ. За притулком в Туреччині не звертались. Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивачка зазначила, що російськими силовиками 5 разів проводились обшуки, було порушено 4 кримінальні справи проти них, одна безпосередньо проти неї. Позивачка вважала небезпечним повернення її та родини до РФ, бо може чекати ув`язнення, тортури, переслідування з боку російської влади.

За наслідками розгляду особової справи заявниці № 2018OD0087, провідним спеціалістом відділу роботи з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС М.А. Хачатрян на підставі проведеного анкетування від 05.07.2018 та співбесід від 10.07.2018, від 12.07.2018, від 17.07.2018, підготовлений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3 від 17 липня 2018 року. Провідний спеціаліст вважала, що заява гр. РФ на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутності умов, зазначених в пунктах 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважала доцільним на підставі пункту 6 статті 8 Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області наказом № 134 від 17.07.2018, відповідно до пунктів 4, 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 та пунктів 4.3, 4.4. Правил наказу МВС № 649 від 07.09.2011, приймаючи до уваги письмовий висновок провідного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Хачатрян М.А., стосовно матеріалів особової справи № 2018OD0087, громадянки Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці РФ на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовило.

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.07.2018 № 5/1-587, позивачка отримала 20.07.2018.

Не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 134 від 17 липня 2018 року «Про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулась з позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 11 грудня 2018 року по справі № 1540/3703/18, адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнив.

Визнав протиправним та скасував наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 134 від 17.07.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Росії ОСОБА_3 .

Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Росії ОСОБА_3 .

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнив частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року скасував в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалив в цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Росії ОСОБА_3 .

Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині рішення залишив без змін.

10.04.2019 управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ № 69 «Щодо повторного розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

18.04.2019 управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ № 75 «Про призупинення повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» у зв`язку з уникненням шукачем захисту процедурних питань, зникненням, неможливістю встановлення місця перебування (знаходження), що унеможливлює проведення додаткових процедурних заходів та підготовку висновку для прийняття рішення за процедурою повторного розгляду заяви.

03.04.2019 позивачка звернулась до Управління з заявою про поновлення розгляду її справи.

13.05.2019 управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ № 89 «Про поновлення строку повторного розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Розглянувши заяву та особову справу № 2018OD0087 заявниці - громадянки Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно якої П`ятим апеляційним адміністративним судом було прийнято рішення від 27.03.2019 за судовою справою № 1540/3703/18 щодо зобов`язання ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головний спеціаліст відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Валерія Бугакова, на підставі проведених співбесід від 21.05.2019 та від 23.05.2019 із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, 23 травня 2019 року склала висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.05.2019 управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ № 97 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 5/1-140 від 23 травня 2019 року отримано позивачкою 28 травня 2019 року.

Не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 97 від 23 травня 2019 року «Про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Вказані обставини сторонами не оспорюються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Вирішуючи спірне питання суд першої інстанції виходив із того, що в квітні 2013 року розгляд кримінальної справи відносно позивачки було припинено у зв`язку із сплином терміну давності, після припинення розгляду справи остання протягом року проживала на території РФ, не зазначаючи при цьому жодних обмежень у доступі до загальних благ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції стосовно позовних вимог щодо надання статусу біженця такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Водночас з висновками суду щодо позовних вимог в частині надання позивачці додаткового захисту колегія суддів не погоджується з таких правових підстав.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України №3671-VI від 08 липня 2011 року «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За правилами частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 далі - Конвенція).

За правилами частини 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані передусім самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На підставі позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. У такий спосіб, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За правилами частини 2 статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

До того ж, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або надання додаткового захисту.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з частиною 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Також, слід зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

З матеріалів особової справи позивачки № 2018OD0087 убачається, що причиною її виїзду з країни громадянської належності стало можливе кримінальне переслідування на території Російської Федерації через її участь в забороненій на території РФ партії «Хізб ут-Тахрір» та переслідування її чоловіка. Позивачка не бажає повертатися до країни громадянської належності, окрім іншого, через бажання уникнути ймовірного покарання у вигляді позбавлення волі, яке може бути призначено їй на Батьківщині.

Зазначені підстави для надання захисту в Україні були предметом розгляду органами міграційної служби під час первинного звернення позивачки за захистом 03.07.2018 і оцінка цим доводам була надана судом першої та апеляційної інстанцій у справі № 1540/3703/18, під час оскарження позивачкою рішення ГУ ДМС в Одеській області № 134 від 17.07.2018.

Також, судом першої інстанції встановлено, що при повторному розгляді заяви позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було встановлено, що в квітні 2013 року розгляд кримінальної справи, яка була порушена у відношенні до заявниці, було припинено у зв`язку із сплином терміну давності. Після припинення розгляду кримінальної справи щодо заявниці, вона протягом року проживала на території Російської Федерації, не зазнаючи при цьому жодних обмежень в доступі до загальних благ, комунікацій та всіх необхідних ресурсів. Заявниця мала вільний доступ до державних та комерційних установ на території країни громадянської належності. Фігурант також повідомила, що її права щодо отримання медичних послуг не обмежувалися на Батьківщині. Шукач захисту пояснила, що змогла в 2014 році безперешкодно оформити паспортний документ для виїзду за кордон на території РФ, а в подальшому здійснили легальний виїзд за межі РФ через те, що на момент даних обставин, кримінальна справа стосовно неї була закрита, однак вона наразі не володіє ситуацією і посилається на репресії стосовно знайомих їй осіб. У свою чергу, вона не має жодної наявної достовірної інформації стосовно порушення будь-якої кримінальної справи щодо неї на Батьківщині; на момент виїзду за межі країни походження стосовно фігуранта не було порушено кримінальної справи. Крім цього, особа не володіє жодною інформацією щодо її розшуку на території Російської Федерації. Також, вона не перебуває наразі в офіційному національному чи міжнародному розшуку на території РФ. Заявниця не була ув`язнена на Батьківщині, стосовно неї не було винесено обвинувального акту. Ані заявниця, ані її чоловік не перебувають в переліку фізичних осіб, стосовно яких містяться відомості щодо причетності до екстремістської діяльності чи тероризму. За матеріалами особової справи, шукач захисту не зазнавала офіційних арештів чи затримань. Так, шукач захисту безперешкодно виїхала за межі Російської Федерації у 2014 році. Крім оформлення власного паспортного документу у 2014 році на території країни громадянської належності, фігурантом було оформлено паспортні документи неповнолітніх дітей, одному з яких було оформлено такий документ на території Туреччини в офіційному представництві Російської Федерації. Також, в 2014 році одному з дітей було оформлено свідоцтво про народження на території Туреччини в офіційному представництві країни громадянської належності. У зв`язку з даними процедурами у заявниці не виникало жодних проблем. Зазначене підтверджується висновком міграційного органу від 23.05.2019 та протоколом співбесіди від 21.05.2019.

Суд також встановив, що під час повторного розгляду заяви позивачки було з`ясовано, що у заявниці знаходиться національний паспорт, який вона не бажає долучати до матеріалів особової справи. При цьому, особа посилається на те, що такої необхідності не виникало при подачі заяви до Управління. Зазначене зафіксоване в протоколі співбесіди від 21.05.2019 та в додатковому протоколі співбесіди від 23.05.2019.

З огляду вимоги позивачки, у спірних правовідносинах є два ключових аспекти, а саме кваліфікація переслідування за політичними та релігійними мотивами.

Як вбачається із змісту заяви, матеріалів співбесіди , адміністративного позову, переслідування позивачки за релігійними мотивами проявлялося у порушенні кримінальної справи проти неї.

Звинувачення полягали у факті членства особи у забороненій партії на території країни громадянської належності відповідно до національного законодавства, що підтверджується додатковим протоколом співбесіди.

Свобода думки, совісті і релігії, закріплена у статті 9 Конвенції, є однією з підвалин «демократичного суспільства» у розумінні Конвенції.

Стаття 9 § 1 Конвенції містить два аспекти, котрі стосуються, відповідно, права мати переконання і права його сповідувати:

a) право мати будь-яке переконання (релігійне чи ні) у своєму серці і не змінювати релігію або переконання. Це право є абсолютним і безумовним; держава не може в нього втручатись, наприклад, наказуючи особі, у що вона має вірити, або вживаючи заходів, спрямованих на примусову зміну переконань ( рішення ЄСПЛ "Ivanova v. BULGARIE", App 52435/99, 12 april 2007);

b) право сповідувати своє вірування самому і приватно, а також практикувати його в громаді з іншими особами або прилюдно. ( див. рішення ЄСПЛ " EWEIDA and others v. THE UNITED KINGDOM, App.№ 48420/10, 59842/10, 51671/10 and 36516/10, 15 January 2013 § 80).

Матеріали справи не містять інформації щодо обмеження позивачки сповідувати своє вірування за наведеними вище аспектами у країні походження.

При цьому суд апеляційної інстанції констатує про відсутність будь якої інформації щодо переслідування мусульман на території РФ.

Отже, зазначене спростовує переслідування як представника мусульманства, а заборона діяльності партії «Хізб ут-Тахрір» на території Російської Федерації не є забороною ісламу або переслідуванням послідовників зазначеної течії.

Враховуючи вищенаведене, суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати щодо переслідування позивачки за релігійними переконаннями.

Позивачка також зазначала, що вона може зазнати переслідування на території Російської Федерації за політичними переконаннями з тих же підстав, зокрема, кримінальне переслідування, проте, суд першої інстанції правильно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що вона займалась громадською або політичною діяльністю. Також, судом правильно враховано, що позивачка не має окремих стійких політичних поглядів чи переконань, що підтверджується протоколом співбесіди від 21.05.2019.

Окрім того, з приводу цього аспекту суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до приписів 81 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН - переслідування за "політичними мотивами" не завжди можливо встановити причинний зв`язок між вираженими поглядами та відповідними нормами, від яких страждає або від яких побоюється прохач. Такі важелі рідко застосовуються безпосередньо у зв`язку з політичними переконаннями відповідною мірою, від яких страждає або побоюється прохач. Частіше ці міри приймають вид санкцій за начебто злочинні дії проти існуючої влади. Тому необхідно з початку з`ясувати політичні переконання прохача, які є причиною його поведінки та встановити факти, котрі призвели чи можуть призвести до наслідків, яких побоюється прохач.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України "Про політичні партії" від 5 квітня 2001 року № 2365-III, політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Організація "Хізб ут Тахрір аль Ісламі", належність до якої відносить себе позивачка, не має відповідної реєстрації, а отже не може вважатись політичною партією в розумінні чинного законодавства, яка здійснює законну політичну діяльність в Україні.

Також слід зауважити, що Європейський суд з прав людини своїм рішенням у справі KASYMAKHUNOV AND SAYBATALOV v. RUSSIA, App. 26261/05 and 26377/06, від 14 березня 2013 року постановив, що цілі, у тому числі і політичні, "Хізб ут-Тахрір" явно суперечать цінностям Конвенції ( див. пункти 106 -113 згаданого рішення).

Тобто, є ґрунтовними доводи відповідача з того приводу, що елемент членства позивачки в партії "Хізб ут-Тахрір" не приймається з позиції як національного законодавства так і конвенційного переслідування.

Суд також погоджується із обґрунтування відповідача, що, як випливає із пояснень позивачки, остання бажає уникнути покарання ( а.с.151,т.1) .

Так, відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН(згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосується визначення статусу біженця), переслідування слід відрізняти від покарання за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань віросповідання або політичних переконань.

Водночас цей висновок суду першої інстанції, з огляду на зміст позовних вимог, є неповним.

Так, як убачається із позову, ОСОБА_3 з тих же наведених нею вище фактичних обставин (підстав позову), ставила також питання про визнання її особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.14.т.1).

Суд першої інстанції в порушення приписів пункту 3 частини 4 статті 246 КАС України не надав мотивовану оцінку вказаному аргументу позивачки.

Розглядаючи це питання, відповідач у відповідному Висновку, складеному 23 травня 2019 року (а.с.239-255,т.1), зазначив наступне: "Разом з тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявниці особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних прав, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободи заявниці в країні громадянської залежності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України, подій або нововиялених обставин, для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов, виявлено не було.

Вирішуючи спірне питання суд виходить із такого.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За правилами пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Як було встановлено судом, позивачка на території громадянської належності не зазначала переслідувань за віросповідання або політичних переконань.

Також, ОСОБА_3 ніколи не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з її релігійною належністю або політичними поглядами.

При цьому суд погодився із доводами відповідача з того приводу, що через побоювання позивачка бажає уникнути покарання, що у відповідності до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН(згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосується визначення статусу біженця), є підставою для відмови у наданні статусу біженця.

Отже, якщо для вирішення спірного питання про визнання особою біженцем є необхідною встановлення причини переслідування, то, на переконання суду, для вирішення питання щодо отримання додаткового захисту, наведення відповідачем причини уникнення переслідування, як підстави для відмови у наданні такого статусу, є не достатнім.

Про суттєву відмінність вказаних правових статусів також наголошено у диспозиції пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, за якою особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту.

Із пояснень позивачки також вбачається побоювання застосування щодо неї такого, що принижує її гідність через переслідування за умови систематичного порушення прав людини, внаслідок особливостей релігійного сповідування у формі участі в організації "Хізб ут-Тахрір".

Також таким, який має значення для вирішення спірного питання, є Коментар громадської організації "Десяте квітня" від 18.07.2018 (а.с.162, т.1). У вказаному Коментарі громадська організація, врахувавши загальнодоступну інформацію щодо країни походження та правовий стан позивачки, дійшла висновку, що у разі повернення до РФ буде існувати загроза життю, безпеці, побоювання застосування щодо неї смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (а.с.169,т.1)

Наведені обставини свідчать про те, що позивачка висловила обґрунтоване побоювання застосування щодо неї такого, що принижує гідність через переслідування, внаслідок особливостей релігійного сповідування у формі участі в організації "Хізб ут-Тахрір".

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Відповідно до пункту 196 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН "...хоча обов`язок надавати докази лежить на заявникові, задача встановлення та опрацювання відповідних фактів вирішується спільно с перевіряючою особою. У деяких випадках, саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є у її розпорядженні, аби зібрати всі необхідні докази, що підтверджують клопотання. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може увінчатися успіхом, і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами, в таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібними, то перевіряюча особа повинна витлумачити сумнів на користь прохача, якщо не має вагомих причин вважати зворотне".

Матеріали справи не містять переконливих доказів щодо відсутності таких побоювань зі сторони позивачки.

Водночас наведені міркування суду є недостатніми для визнання протиправним оспорюваного рішення, з огляду на вагомий аргумент відповідача про порушення позивачкою приписів частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI.

Між тим, іншою важливою особливістю цієї справи є той факт, що правове становище позивачки та їх правова кваліфікація висвітлені відповідними державними органами по різному.

Так, як було зазначено вище, висновки відповідача містять ґрунтування про відсутність будь-якого переслідування.

Натомість у рішеннях судів з цього приводу (див., зокрема, рішення Одеського окружного адміністративного суду та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду у адміністративній справі № 1540/3703/18, а.с. 121-123,т.1 , 196-201,т.1 ) містяться висновки, що заява позивачки не є очевидно необґрунтованою та наявність ознак переслідування, у тому числі через політичні переконання.

При цьому слід зауважити, що вказані висновки суду та встановлені обставини у справі № 1540/3703/18, суд враховує виключно у наведеному вище аспекті, та не розглядає з точки зору контролю правильності виконання наведених вище рішень судів, з огляду на приписи статті 383 КАС України.

І хоча цей факт не мав вирішального значення при вирішенні спірного питання щодо надання статусу біженця, з огляду на беззаперечні обставини відсутності факту переслідування за релігійними та політичними мотивами, проте у питанні щодо надання додаткового захисту він є доречним та важливим.

Окрім того, суд не може залишити поза увагою той факт, що спірне питання щодо надання відповідного статусу вирішується відповідними державними органами починаючи з липня 2018 року. Тобто, такий тривалий розгляд справи може порушувати право на приватне життя, передбаченого статтею 8 Конвенції та не узгоджується з критерієм "правової визначеності".

Близьких за змістом висновків дійшов Європейський суд з прав людини у справі HOTI v. CROTIA, App.63311/14, від 26.04.2018.

Наведені аргументи окремо, на переконання суду, самі по собі не є підставою для визнання оспорюваного рішення відповідача протиправним, проте їх сукупність (кумулятивний ефект), а саме: відсутність беззаперечного обґрунтування на спростування побоювань позивачки з приводу застосування щодо неї такого, що принижує гідність через переслідування, внаслідок особливостей релігійного сповідування; різна кваліфікація правового становища позивачки, котра висвітлена в офіційних документах, тривалий розгляд справи, приводить суд до висновку про протиправність рішення відповідача щодо відсутності правових підстав для надання ОСОБА_3 додаткового захисту.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 97 від 23.05.2019 про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем є правильним.

Водночас, оспорюване рішення відповідача, з яким погодився суд першої інстанції, в частині позовних вимог про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним, а відтак рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Оговорюючи спосіб захисту суд зазначає, що останній обраний самостійно позивачкою, а відтак, враховуючи особливості розгляду цієї категорії справ, не вбачає підстав вважати його недостатнім чи неефективним.

Доводи апеляційної скарги

Суд надає правову оцінку доводами апеляційної скарги виключно в частині позовних вимог щодо відмови у наданні статусу біженця.

Посилання апелянта на статті у мережі Інтернет не дають підстави стверджувати про переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками віросповідування або політичних переконань.

За змістом пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця або особою,яка потребує додаткового захисту, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до позиції Управління Верховного комісару ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальним правовим принципам доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Варто вказати, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали, надані позивачкою, не свідчать про її переслідування саме за критеріями віросповідування або політичних переконань.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні спірного питання щодо надання статусу біженця не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. Проте в частині позовних вимог щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту, рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення суду в цій частині позовних вимог з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 308, 309, 317, 321, 322, 325 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 420/3327/19 в частині позовних вимог про визнання протиправним наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 97 від 23.05.2019, про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати.

Ухвалити в цій частині позовних вимог нову постанову, якою визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 97 від 23.05.2019 про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_3 про оформлення документів для вирішення питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 420/3327/19 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 13 березня 2020 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Семенюк Г.В. Домусчі С.Д.