Справа № 520/13503/19
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 р. № 520/13503/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 року № 371-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не прибули, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідачем надано відзив на позов в якому, заперечуючи проти позову, просив у його задоволенні відмовити з огляду на його безпідставність.

Представником позивача надано відповідь на відзив щодо помилковості доводів відповідача.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Так, позивач є громадянином Сирії , за народженням належить до етно-конфесіональної групи друзів. У Сирії він жив у місті Сувейда, що у провінції Ес-Сувейда. У 2011-2012 роках вчився в університеті міста Алеппо. Як зазначав позивач, в цей час його неодноразово затримували та били поліцейські та солдати, які через регіон його походження, вважали, що він є прихильником опозиції.

Через розгортання та загострення конфлікту у Сирії, в 2012 році позивач виїхав до Саудівської Аравії, де на той час працював його батько. Там позивач неодноразово стикався з дискримінацією через те, що не є мусульманином-сунітом. Так, позивач вказував, що його затримувала релігійна поліція через те, що він не ходив до мечеті та за його зовнішній вигляд.

У листопаді 2012 року позивач приїхав до України з метою навчання та навчався на архітектора у Харківському університеті міського господарство ім. О.М. Бекетова. Під час навчання в Україні , як вказував позивач, він щороку у (2013, 2014) їздив до Саудівської Аравії, щоб не втратити право на перебування в цій країні.

У 2015 році в Саудівській Аравії помер його батько, і позивач поїхав туди для поховання та для того, щоб владнати свій статус в цій країні.

Оскільки батько позивача був резидентом Саудівської Аравії, позивач мав право там проживати, однак після його смерті ця можливість була втрачена. Через те, що він є друз, йому не вдалося знайти громадянина Саудівській Аравії, який би став його поручителем, що б дало право на проживання в цій країні.

У 2017 році позивач повернувся до України, оскільки не міг повертатись до Сирії через війну та не мав права на проживання в Саудівській Аравії.

Позивач відмічав, що його у Сирії можуть переслідувати проурядові сили через його небажання брати участь в війні та представники радикальних ісламістських груп через те, що він друз за походженням. Позивач, ставши невіруючою особою та не притримуючись релігійних переконань друзів чи інших релігійних конфесій, які поширені у країні його громадянської належності також виражав побоювання створення для нього додаткового ризику зазнати переслідувань через міжконфесійні суперечності в Сирії.

Позивач вказував, що у Сирії у великій кількості гине мирне населення, відбуваються невибіркові напади на цивільних осіб та цивільні населені пункти (у тому числі з використанням балістичних ракет, артилерії, авіації, «бочкових бомб»), незаконно використовуються касетні боєприпаси, також відбуваються масові страти та вбивства, насильницькі зникнення, примусове рекрутування до лав терористичних організацій і застосовуються тортури, хімічна зброя. Усі сторони конфлікти систематично та масово порушують права людини. Через побоювання стати жертвою переслідувань та загрозу своєму життю, безпеці та свободі, позивач вказує, що не може повернутись до країни його громадянської належності.

У випадку повернення на Батьківщину, позивач вказував, що може бути призваним до лав армії, і буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам, у тому випадку відмови брати участь в конфлікті, його можуть вбити як дезертира.

У зв`язку з зазначеним, позивач 28.11.2018 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та у співбесіді від 07.12.2018 року, від 25.01.2019 року повідомив вказані обставини.

06.12.2019р. позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 06.11.2019р. №100 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019р. № 371-19.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно абз. 5 ч.1 ст.6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вже зазначено вище, побоювання повернення до країни походження позивач пов`язував з фізичним насильством відносно нього у минулому з боку правовохоронних органів які, через регіон його походження у місті Сувейда, що у провінції Ес-Сувейда вважали позивача прихильником опозиції; з переслідуванням у минулому та майбутньому з боку проурядових сил через його небажання брати участь в війні та вбивати співгромадян; через тривалість збройного конфлікту в Сирії, масові напади на мирне населення та їх загибель, систематичні порушення прав людини; переслідування радикальних ісламістських груп через те, що позивач друз за походженням; через атеїстичні переконання позивача, що може призвести до зазнання переслідувань через міжконфесійні суперечності в Сирії; через побоювання бути вбитим як дезертир, внаслідок небажання бути втягнутим у військовий конфлікт.

Суд зазначає, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації.

Вказані обставини є загальновідомими, отже, в силу ч.3 ст.78 КАС України, не підлягають доказуванню.

Матеріалами справи підтверджено, що Управлінням Верховного комісара ООН по справах біженців 03.11.2017 року, проаналізовано ситуацію, що склалася у Сирії, та зазначено, що конфлікт у Сирії характеризується своїм руйнуючим масштабом та тривалістю, урядові сили повсякчасно скоюють військові злочини проти людства. Мають місце непоодинокі напади на мирне населення, об`єкти цивільної інфраструктури, медичні та гуманітарні установи та персонал. Особи зазнають тортур та нелюдського поводження. Акт ухилення від військової служби, через небажання вбивств мирного населення, сприймається як політична дія. За наявними повідомленнями, сторони конфлікту вчиняють військові злочини, інші серйозні порушення законодавства про права людини та зловживають у цій галузі, в тому числі, діяння, рівносильні злочинам проти людства, користуючись при цьому повною безкарністю, в результаті чого основний тягар конфлікту несе на собі цивільне населення. Так, до сьогодні в Сирії наявний збройний конфлікт, відбуваються військові дії, які створюють реальну загрозу життю, безпеці та свободі позивача.

Підставою прийняття спірного рішення став той факт, що на думку відповідача, після повернення позивача до Сирії, його життю, здоров`ю, свободі або безпеці не буде нічого загрожувати.

Розглядаючи вказаний спір по суті, суд звертає увагу на ситуацію у Сирії на поточний час, відповідна інформація з приводу чого викладена: Рада Безпеки, Доповідь Генерального секретаря від 19.06.2019р. про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017), 2401 (2018) та 2449 (2018) Ради Безпеки ООН, доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/S/2019/508; Рада Безпеки, Доповідь Генерального секретаря від 21.08.2019р. про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017), 2401 (2018) та 2449 (2018) Ради Безпеки ООН, доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/S/2019/674; Рада Безпеки, Доповідь Генерального секретаря від 15.10.2019р. про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017), 2401 (2018) та 2449 (2018) Ради Безпеки ООН, доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/S/2019/820; Резолюція Генеральної Асамблеї ООН від 17.12.2018р. №73/182 «Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці», доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/A/RES/73/182; Резолюція Ради ООН з прав людини від 12.04.2019р. №40/17 «Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці», доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/A/HRC/RES/40/17; Доповідь Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 15.08.2019р. та досліджена судом, з яких вбачається, що на всій території Сірійської Арабської Республіки досі триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля, вбивств.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі ОСОБА_2 -Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Таким чином, норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в Сирії.

Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що ДМС України прийняла рішення на підставі лише формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надала належної оцінки доводам позивача, внаслідок чого прийняла необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд задовольняє позовну вимогу про скасування рішення відповідача від 29.10.2019 року № 371-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Решта позову, враховуючи приписи ст. 245 КАС України, підлягає задоволенню у спосіб зобов`язання Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9,м. Київ,01001, ) третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська,24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 року № 371-19, яке прийняте відносно ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 13 березня 2020 року.

Суддя Заічко О.В.