Справа № 640/4851/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4851/19 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Ключковича В.Ю.,

Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та нечинним положення інструкції в частині,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Національного банку України про визнання протиправним і нечинним положення абзацу першого пункту 9.11 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 (у редакції Постанови Правління Національного банку України від 09.02.2017 року №8, зі змінами, внесеними Постановою Правління Національного банку України від 28.01.2019 року №23) наступного змісту: «…які доставлені до банку самостійно виконавцем (посильним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу, або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що у Національного банку України відсутні повноваження щодо визначення порядку і способу виконання (відправки, доставлення) судових рішень. Крім того, апелянт також вказує про невідповідність оскаржуваних положень Інструкції НБУ принципам викладеним у КПК України й незаконне звуження змісту обов`язків кожного виконувати судові рішення.

У відзиві Національного банку України на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та разом з цим, зазначає, що спірні положення Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У судове засідання учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили.

За наведених обставин та керуючись приписами ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів ухвалила подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, абзацом першого пункту 9.11 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 (у редакції Постанови Правління Національного банку України від 09.02.2017 року № 8, зі змінами внесеними Постановою Правління Національного банку України від 28.01.2019 року № 23) визначено: «Банк здійснює зняття арешту з коштів за постановою виконавця про зняття арешту з коштів, прийнятою відповідно до законодавства України, за рішенням суду, ухвалою слідчого судді, суду або постановою прокурора, які доставлені до банку самостійно виконавцем (посильним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу, або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган».

Позивач вважаючи абзац перший пункту 9.11 Інструкції про безготівкові розрахунки в України в національній валюті, у частині що починається зі слів «…які доставлені до банку самостійно виконавцем (посильним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу, або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган», - протиправним звернувся до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що оскаржувана постанова була прийнята Національним банком у відповідності до вимог закону та з обґрунтованою метою уникнення ситуацій надсилання до банків постанов про арешт коштів органами (особами), які не мають повноважень на такі дії, підроблення або заміни документів виконавчого провадження, які є обов`язковими, безпідставної відмови банків приймати до виконання такі документи.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями статті 2 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, Законом України «Про Національний банк України та іншими законами України.

Відповідно до пунктів 4, 8 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює для банків правила проведення банківських операцій, здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі, а статтею 40 цього ж Закону передбачено, що Національний банк встановлює правила, форми і стандарти розрахунків банків та інших юридичних і фізичних осіб в економічному обігу України.

Згідно зі статтею 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формі адміністративного регулювання: зокрема встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; нагляд за діяльністю банків; надання рекомендацій щодо діяльності банків.

Статтею 55 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Відповідно до статті 56 Закону «Про Національний банк України» Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом`якшують або скасовують відповідальність.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції вірно вказав, що Національний банк України уповноважений приймати нормативно-правові акти з питань, віднесених до повноважень останнього, зокрема, щодо встановлення правил безготівкових розрахунків в Україні.

Відтак, керуючись вимогами викладених вище положень законодавства Правління Національного банку своєю постановою від 21.01.2004 року № 22 затвердило «Інструкцію про безготівкові розрахунки в України в національній валюті» (надалі - Інструкція).

У главі 1 зазначеної Інструкції встановлено, що вона розроблена відповідно до Законів України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Інструкція встановлює загальні правила, форми і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Вимоги Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів, які здійснюють примусове списання коштів з рахунків цих учасників та обов`язкові для виконання ними.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв доводи відповідача стосовно того, що оскаржувана постанова була прийнята Національним банком з метою уникнення ситуацій надсилання до банків постанов про арешт коштів органами (особами), які не мають повноважень на такі дії, підроблення або заміни документів виконавчого провадження, які є обов`язковими, безпідставної відмови банків приймати до виконання такі документи.

Разом з тим, безпідставні твердження позивача про те, що положення оскаржуваної частини абзацу першого п. 9.11 Інструкції НБУ розповсюджують свою дію, згідно п. 1.3 Інструкції НБУ, лише на учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів і не стосуються інших осіб, з огляду на наступне.

Відповідно до глави 1 вказаної Інструкції визначено, що інструкція встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів, які здійснюють примусове списання коштів з рахунків цих учасників, та обов`язкові для виконання ними.

У статті 56 Закону України "Про Національний банк України" зазначено, що Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

В частині посилань апелянта на те, що спірні положення інструкції не відповідають принципам, викладеним у КПК України та звужують зміст обов`язків кожного виконувати судове рішення, яке набрало законної сили, колегія суддів вказує, що такі аргументи правомірно спростовані судом першої інстанції з посиланням на розділ VIII КПК України, яким врегульовано порядок виконання судових рішень. Статтею 535 КПК України встановлено, що суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення. Отже, КПК України не передбачено можливість отримання адвокатом копії судового рішення саме з метою доставки такого до органу чи установи, які повинні виконати це рішення.

Окрім того, в Законі України «Про виконавче провадження» передбачено, що постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (частина 5 статті 13). Отже, даним законом не передбачено право стягувача, боржника чи їх представників на отримання постанови з метою доставки її до органу чи установи, який виконує вимоги постанови про накладення арешту.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивачем повторно вказано, що судом першої інстанції надано помилкове тлумачення правових норм в оскаржуваному рішенні та зазначено, що судом першої інстанції необґрунтовано і помилково розширено термін, вжитий у ст. 535 Кримінального процесуального кодексу України - «орган і установа», на банки, в яких знаходяться банківські рахунки.

Колегія суддів вказує на безпідставність таких посилань з огляду на те, що банки є фінансовими установами, що визначено на законодавчому рівні, зокрема, у частині 1 статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відтак, безпідставним є твердження апелянта, що положення статті 535 КПК України не стосуються спірних правовідносин, позаяк в контексті вказаної статті саме банк є установою, на яку судом покладено обов`язок виконати судове рішення (зняти/накласти арешт на грошові кошти на рахунку).

Щодо позиції апелянта про те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні робиться хибне припущення про «відсутність у законі права адвоката або іншого учасника кримінального процесу отримувати судове рішення з метою його направлення до банку», то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розділі VIII КПК України врегульовано порядок виконання судових рішень, а статтею 535 КПК України встановлено, що суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.

Доводи апелянта щодо наявності загального права адвоката отримувати й подавати документи у справі є аргументованими, проте жодним чином не свідчать про неправомірність спірних положень абзацу першого пункту 9.11 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка не звужує обсяг прав сторін у кримінальному процесі, які визначені у КПК України.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на те, що у Національного банку України відсутні повноваження щодо визначення порядку і способу виконання судових рішень, позаяк спірними положеннями абзацу першого пункту 9.11 Інструкції жодним чином не визначено порядку і способу виконання судових рішень, а лише встановлено порядок доставки таких судових рішень для їх подальшого виконання.

Окрім того, судова колегія вказує на те, що у главі 1 Інструкції № 22 встановлено, що вона розроблена відповідно до Законів України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

За наведених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що спірні положення Інструкції № 22 були прийняті Національним банком на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, що свідчить про безпідставність вимог апелянта та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Посилання апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Натомість, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням чинних норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311-313, 315-316, 321- 322, 325, 328-329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді В.Ю. Ключкович

О.І. Шурко