Справа № 640/24136/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Київ № 640/24136/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., при секретарі судового засідання Палій Д.В., розглянувши у відкритому судовому засідання матеріали адміністративної справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Побужський феронікелевий комбінат»

до Офісу великих платників податків Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

за участю представників сторін:

від позивача: Джамгуров Р.Б.

від відповідача: Цісар Г.К.

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Побужський феронікелевий комбінат» (надалі також - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу великих платників податків Державної податкової служби (надалі також - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Окружним адміністративним судом міста Києва від 15.01.2020 року у відповідності до ст.172 КАС України прийнято ухвалу про об`єднання справ № 640/24136/19, № 640/24565/19, №640/24044/19 для спільного розгляду і вирішення судом в одне провадження із присвоєнням загального № 640/24136/19.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки фінансово-господарські операції позивача з контрагентами є реальними, що підтверджується, за твердженнями позивача, належним чином оформленою первинною документацією.

Відповідач проти позову заперечував із посиланням на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, на підставі та в межах повноважень контролюючого органу. Обґрунтованість прийнятих оскаржуваних рішень, підтверджується актом перевірки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає наступне.

На підставі направлень від 28.05.2019 №495, №460, №461, №462, №464, № 463, №465, від 20.06.2019 за №542, відповідно до ст. ст. 20, 77, 82 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755- I-VI зі змінами та доповненнями та відповідно до плану-графіку проведення документальних перевірок суб`єктів господарювання на 2019, наказу від 17.05.2019 від №1061 відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Побужський феронікелевий комбінат» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період 01.04.2016 по 31.03.2019, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2016 по 31.03.2019 та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.03.2019.

Перевіркою встановлено порушення з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Побужський феронікелевий комбінат» вимог п.п. 134.1.1. п.134.1. ст.134 Податкового кодексу України, п.5 П(С)БО 11 «Зобов`язання» затвердженого наказом Мінфіну України від 31.01.2000 №20 п.5 П(С)БО 15 «Дохід» затвердженого наказом Мінфіну України від 29.11.1999 №290 пункту 7, пункту 10 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 18 «Дохід», порушення вимог п. 198.1. ст. 198. п. 200.1., п.200.2, ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток, всього на суму 5814327 грн., у тому числі за 1 квартал 2019 року у розмірі 58143227 грн. та занижено податок на прибуток в сумі 24989324 грн. за 2018 рік та завищено суму податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на суму 4998412 грн, у тому числі за три квартали 2016 року на суму 1893423 грн. за лютий 2017 року на суму 44017 грн. за 1 квартал 2019 року на суму 3060972 грн.

За результатами перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 10.09.2019 № про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 58143227 грн., № на суму 31236655 грн., (за основним платежем збільшено податок на прибуток на суму 24989324 грн., штрафними (фінансовими) санкціями 6247331 грн.), № на суму 5660903 грн., (за основним платежем зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на суму 4528722 грн., штрафними (фінансовими) санкціями 1132181 грн.).

Не погоджуючись з спірними податковими повідомленнями-рішеннями позивачем подано скарги до ДПС України, за результатом розгляду скарг ДПС України прийнято рішення від 27.11 2019 р. яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 10.09.2019 №, №, № .

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 134.1.1. п. 134.1. ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Методологія формування інформації про доходи і витрати в бухгалтерському обліку та її розкриття у фінансовій звітності встановлена стандартами бухобліку. Так, підприємства, які ведуть облік: за національними стандартами - застосовують норми Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290 (далі - П(С)БО 15 «Дохід») та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 (далі - П(С)БО 16 «Витрати»). Складання фінансової звітності та вимоги до визнання і розкриття її елементів визначається Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73 (далі - НП(С)БО 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності»).

Відповідно до п.6 П(С)БО 16 «Витрати», витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені (пункт 7 П(С)БО 16 «Витрати»),

Відповідно до пункту З НП(С)БО 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності»: витрати - це зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками);

доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників);

прибуток - це сума, на яку доходи перевищують пов`язані з ними витрати. Таким чином, податок на прибуток розраховується виходячи із бухгалтерського фінансового результату, (як різниці між отриманими підприємством доходами та понесеними ним витратами протягом звітного періоду) за національними положеннями (стандартів) бухгалтерського обліку чи міжнародними стандартами фінансової звітності, відкоригованого на різниці, передбачені ПК України. Фінансовий результат є елементом фінансової звітності.

Відповідно до підпункту 14.1.36 п. 14.1. ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Відповідно підпункту 14.1.231 п. 14.1. ст. 14 ПК України, розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої господарської операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Так, п. 44.1. ст. 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування, (п. 44.2 ст. 44 ПК України).

Статтею 1 Закону № 996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно зі ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Вимоги до оформлення первинних документів встановлено ч.2 ст. 9 Закону № 996-XIV.

Зазначене дає змогу платнику податку формувати витрати у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. При цьому, відомості, які містяться у первинних документах, що складаються при здійсненні господарської операції, мають відповідати вимогам чинного законодавства та містити достовірну інформацію про обставини, з якими законодавство пов`язує реалізацію права платника на формування витрат. Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті первинні документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно вимог п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 07.08.2019 № 2347/28-10-14-01-01/31076956 висновки щодо порушення ТОВ «Побужський феронікелевий комбінат» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та контрагентами: ТОВ «Аспектенерго», ПП «Промпотреб» (попередня назва ПП «Камтопсервіс»), ТОВ «Облтопвугілля», ТОВ «Сантрейд Компані».

Аналізуючи норми податкового законодавства України, ознайомившись із доводами контролюючого органу, на підставі яких здійснено висновки акту перевірки, суд зазначає, що в межах даного спору слід встановити саме факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентами з урахуванням умов спірних правовідносин.

Так, фінансово-господарські операції між ТОВ «Побужський феронікелевий комбінат» (покупець) та ТОВ «Аспектенерго» (продавець) грунтувались на договорі купівлі-продажу від 30.03.2016 № 262/16, згідно умов якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця вугільну продукцію, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар у безготівковій формі на підставі платіжних доручень. Відповідно до положень договору вугілля постачалось згідно умов зазначених у договорі та специфікаціях залізничним транспортом, право власності на вугілля переходило на дату поставки товару на залізничну станцію Нікель-Побузький Одеської залізниці. Строки розрахунку за товар встановлювались сторонами договору для покупця після поставки відповідної партії товару на залізничну станцію покупця. Згідно акту перевірки, відповідач звертався із запитом 17.05.2019 №24959/10/28-10-14-01-01-14 до ПАТ «Укрзалізниця» та отримав відповідь залізниці 03.06.2019 за №ЦЦО 13/529, згідно якої перевезення вугілля документально оформленого від позивача за перевіряємий період відображено у залізничних накладних, які наведено у додатку 11 до акту перевірки. Також, в акті перевірки зазначено, що покупцем на підставі платіжних доручень перераховано продавцю за товар загальну суму 94115384 грн., без ПДВ.

На підтвердження виконання вимог вказаного договору, позивачем надано до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу від 30.03.2016 №262/16, специфікації, платіжні доручення, прибуткові накладні, видаткові накладні, акти прийому-передачі, рахунки, залізничні накладні, картки рахунку 6311 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали, 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали» та акти на списання.

Відповідно до акту перевірки між ТОВ «Побужський феронікелевий комбінат» (покупець) та ПП «Промпотреб» (попередня назва ПП «Камтопсервіс») (продавець) укладено договір купівлі-продажу від 02.06.2015 № 401/15, згідно умов якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця вугільну продукцію, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар у безготівковій формі на підставі платіжних доручень. Відповідно до положень договору вугілля постачалось згідно умов зазначених у договорі та специфікаціях залізничним транспортом, право власності на вугілля переходило на дату поставки товару на залізничну станцію Нікель-Побузький Одеської залізниці. Строки розрахунку за товар встановлювались сторонами договору для покупця після поставки відповідної партії товару на залізничну станцію покупця. Згідно акту перевірки, відповідач звертався із запитом 17.05.2019 №24959/10/28-10-14-01-01-14 до ПАТ «Укрзалізниця» та отримав відповідь залізниці 03.06.2019 за №ЦЦО 13/529, згідно якої перевезення вугілля документально оформленого від позивача за перевіряємий період відображено у залізничних накладних, які наведено у додатку 11 до акту перевірки. Також, в акті перевірки зазначено, що покупцем на підставі платіжних доручень перераховано продавцю за товар загальну суму 82935209 грн., без ПДВ.

На підтвердження виконання вимог вказаного договору, позивачем надано до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу від 02.06.2015 № 401/15, специфікації, платіжні доручення, прибуткові накладні, видаткові накладні продавця, акти прийому-передачі, рахунки, залізничні накладні, картки рахунку 6311 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали, 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали» та акти на списання.

Відповідно до акту перевірки між ТОВ «Побужський феронікелевий комбінат» (покупець) та ТОВ «Облтопвугілля (продавець) укладено договір купівлі-продажу від 30.06.2015 № 478/15, згідно умов якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця вугільну продукцію, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар у безготівковій формі на підставі платіжних доручень. Відповідно до положень договору вугілля постачалось згідно умов зазначених у договорі та специфікаціях залізничним транспортом, право власності на вугілля переходило на дату поставки товару на залізничну станцію Нікель-Побузький Одеської залізниці. Строки розрахунку за товар встановлювались сторонами договору для покупця після поставки відповідної партії товару на залізничну станцію покупця. Згідно акту перевірки, відповідач звертався із запитом 17.05.2019 №24959/10/28-10-14-01-01-14 до ПАТ «Укрзалізниця» та отримав відповідь залізниці 03.06.2019 за №ЦЦО 13/529, згідно якої перевезення вугілля документально оформленого від позивача за перевіряємий період відображено у залізничних накладних, які наведено у додатку 11 до акту перевірки. Також, в акті перевірки зазначено, що покупцем на підставі платіжних доручень перераховано продавцю за товар загальну суму 5540821,84 грн., у т.ч. ПДВ 923471,14 грн. Відповідно сума без ПДВ, що є об`єктом обчислення податку на прибуток становить 4617351 грн.

На підтвердження виконання вимог вказаного договору, позивачем надано до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу від 30.06.2015 № 478/15, специфікації, платіжні доручення, прибуткові накладні, видаткові накладні, акти прийому-передачі вугільної продукції, рахунки, залізничні накладні, картки рахунку 6311 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали, 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали» та акти на списання.

Факт придбання товару та право на отримання податкового кредиту підтверджується вищевказаними первинними документами та зареєстрованими податковими накладними.

Відповідно до акту перевірки між ТОВ «Побужський феронікелевий комбінат» (покупець) та ТОВ «Сантрейд Компані» (продавець) укладено договори купівлі-продажу від 08.10.2018 № 748/18 та від 06.12.2018 № 850/18, згідно умов яких продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця вугільну продукцію, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар у безготівковій формі на підставі платіжних доручень. Відповідно до положень договорів вугілля постачалось згідно умов зазначених у договорах та специфікаціях залізничним транспортом, право власності на вугілля переходило на дату поставки товару на залізничну станцію Нікель-Побузький Одеської залізниці. Строки розрахунку за товар встановлювались сторонами договору для покупця після поставки відповідної партії товару на залізничну станцію покупця. Згідно акту перевірки, відповідач звертався із запитом 17.05.2019 №24959/10/28-10-14-01-01-14 до ПАТ «Укрзалізниця» та отримав відповідь залізниці 03.06.2019 за №ЦЦО 13/529, згідно якої перевезення вугілля документально оформленого від позивача за перевіряємий період відображено у залізничних накладних, які наведено у додатку 11 до акту перевірки. Також в акті перевірки зазначено, що покупцем на підставі платіжних доручень перераховано згідно договорів продавцю за товар загальну суму 18365833,92 грн., у т.ч. ПДВ - 3060972,32 грн. Відповідно сума без ПДВ, що є об`єктом обчислення податку на прибуток становит 15304862 грн.

На підтвердження виконання вимог вказаних договорів, позивачем надано до матеріалів справи копії договорів купівлі-продажу від 08.10.2018 № 748/18 та від 06.12.2018 № 850/18, специфікації, платіжні доручення, прибуткові накладні, видаткові накладні, акти прийому-передачі, рахунки, залізничні накладні, картки рахунку 6311 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали, 2081 «Виробничі запаси - технологічні матеріали» та акти на списання.

Факт придбання товару та право на отримання податкового кредиту підтверджується вищевказаними первинними документами та зареєстрованими податковими накладними.

З акту перевірки від 07.08.2019 № 2347/28-10-14-01-01/31076956 вбачається, що висновки щодо нереальності господарських операцій з постачання вугільної продукції між позивачем та його контрагентами ґрунтуються на результатах проведеного аналізу інформації, що міститься в АІС «Податковий блок» по контрагентам позивача, а саме: відсутності основних засобів, що необхідні для добутку, транспортування вугілля, рентних платежів за видобування вугілля згідно наданої звітності до контролюючих органів. Також висновки відповідача в акті перевірки обгрунтовані результатами проведеного аналізу інформації, що відображена в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме: здійснено дослідження ланцюга постачання вугілля детально по кожному контрагенту продавців та зокрема відповідачем здійснено висновок про обрив ланцюга постачання товарів, тобто придбання товарів у контрагентів постачальників, які продукцію не придбавали і не добували, відсутність первинного джерела походження товарів, наявність кримінальних справ по контрагентах по ланцюгу придбання (придбання товару у ланцюгу постачання ТОВ «Облтопвугілля» та ТОВ «Сантрейд компані»). У результаті цього, щодо сплати податку на прибуток по господарських операціях позивача з ТОВ «Аспектенерго», ПП «Промпотреб» (попередня назва ПП «Камтопсервіс»), ТОВ «Облтопвугілля», ТОВ «Сантрейд Компані» відповідач досягнув висновку про не підтвердження реальності проведення господарських операцій позивача з наведеними контрагентам, встановлення документування зазначених операцій та відображення в бухгалтерському обліку без отримання результатів таких операцій в дійсності, про безпідставне документальне оформлення безтоварної господарської операції з вищезазначеними контрагентами постачальниками.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що в акті перевірки відносно одних і тих же господарських операцій, після обставин встановлення нереальності господарських операцій, відповідачем також викладено інший висновок про фактичне оприбуткування позивачем в бухгалтерському обліку товарів, джерело походження якого не встановлено, про те що наявність факту використання вугілля у виробництві є свідченням набуття товару у власність (безоплатного отримання товарів, робіт) без наявності будь-яких первинних документів, які опосередковують таке отримання, про отримання вугілля від третіх осіб на безоплатній основі.

Щодо сплати податку на додану вартість по господарських операціях позивача з ТОВ «Облтопвугілля», ТОВ «Сантрейд Компані» відповідач досягнув висновку про безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з придбання товарів у контрагентів постачальників та відповідне віднесення до складу податкового кредиту сум з ПДВ. З метою обгрунтування даної позиції, відповідач здійснив посилання на п.3.1.1. акту перевірки де є детальний опис встановлених відповідачем порушень по ТОВ «Облтопвугілля» та ТОВ «Сантрейд Компані» щодо сплати податку на прибуток.

Поряд з цим, чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі №К/800/36098/13.

У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

У той же час, контролюючим органом при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками такої операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Аналогічна правова позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що не доведено відповідачем) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Водночас, суд керується пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними": при кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Зокрема, посилання відповідача на кримінальні провадження від 14.05.2015 №10000119, від 18.11.2016 №0003544 не містить інформації про закінчення досудового слідства та про існування вироків, що можуть мати значення для даного спору. Наявність кримінальних провадженняь не є безумовною підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства, оскільки норма частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється лише на особу, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову. Тому обов`язковими є лише обставини щодо безпосередньо цієї особи (засудженого (виправданого) або притягнутого (не притягнутого) до відповідальності), а не щодо інших осіб. Таким чином, не встановлено протиправної діяльності посадових осіб позивача за спірними господарськими операціями.

Щодо посилань представника відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.10.2018 у справі №826/3610/16, відповідно до якої правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального фактичного вчинення господарських операцій з придбання товарів з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтерджуватись належним чином оформленими первинними документами, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У даному випадку, за обставин оцінки відповідачем господарської діяльності продавців та їх контрагентів по ланцюгу постачання та з урахуванням наявних доказів, судом не встановлено обставин у діяльності позивача, які можуть свідчити про відсутність реального характеру відповідних операцій.

Також, суд оцінює висновок відповідача про нереальність здійснення позивачем господарських операцій з постачальниками як такий що спростовується фактичними обставинами у справі, зазначеними у акті перевірки документами та суперечить іншому висновку відповідача про отримання позивачем вугілля від третіх осіб на безоплатній основі, про фактичне використання вугілля у виробництві. Висновок відповідача про безоплатність отримання позивачем вугілля спростовується здійсненням фактичних розрахунків позивача з постачальниками та відповідними платіжними документами.

Також, судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач як платник податків, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з цим підприємством було одержання позивачем податкової вигоди. Господарська діяльність суб`єкта господарювання не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретним підприємством або товариством, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку, такі висновки викладені в рішенні Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України".

За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.

Суд зазначає про правову позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 72 КАСУ.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновків про задоволення позовних вимог повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного. Так, позивачем сплачено судовий збір в сумі 63060,00 грн, який, відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 77, 78, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

вирішив:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Побужський феронікелевий комбінат» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної податкової служби від 10.09.2019 № про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 58143227,00 грн., від 10.09.2019 № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 24989324,00 грн. та про застосування штрафної (фінансової) санкції (штрафу) у розмірі 6247331,00 грн. від 10.09.2019 № про зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 4528722,00 грн. та про застосування штрафної (фінансової) санкції (штрафу) у розмірі 1132181,00 грн

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Побужський феронікелевий комбінат» () за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної податкової служби () судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 63060,00 грн. (шістдесят три тисячі шістдесят гривень).

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Побужський феронікелевий комбінат» (01011 м. Київ, вул. Панаса Мирного 16/13 кв.3, )

Відповідач: Офіс великих платників податків Державної податкової служби (04119, м. Київ, Дегтярівська, 11-г, ).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій