Справа № 640/19461/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року м. Київ № 640/19461/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 18.07.2018

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 18.07.2018.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.04.2018 ОСОБА_1 було подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 звітний (податковий) рік.

У відповідності до вимог податкового законодавства України, у податковій декларації позивач самостійно визначив суму податкового зобов`язання, що застосовується до отриманого іноземного доходу, у загальній сумі 413 007, 55 грн., у тому числі: податок на доходи з фізичних осіб в сумі 381 237, 74 грн. та військовий збір в сумі 31 769. 81 грн., що розраховано за ставкою 1,5%.

Позивач скористався своїм правом та зменшив суми річного податкового зобов`язання в Україні на суму податків, сплачених за кордоном (в результаті чого податкові зобов`язання в Україні були зменшені на їх повну суму), та відобразив це в податковій декларації.

У зв`язку з тим, що форма податкової декларації безпідставно збільшувала податкові зобов`язання позивача щодо можливості зменшення суми податкового зобов`язання в частині військового збору на суму податків, сплачених за кордоном, позивачем було зроблено відповідну відмітку про це в податковій декларації та додано до податкової декларації доповнення з поясненнями підстав та порядку зменшення свого податкового зобов`язання в Україні на суму, сплачених за кордоном податків.

Однак, ГУ ДФС у м. Києві було надіслано на адресу ОСОБА_1 спірне повідомлення-рішення з вимогою сплатити: 31 812, 71 грн. військового збору та 7 953, 18 грн. штрафних (фінансових).

Позивач вважає вказане повідомлення-рішення безпідставним та таким, що порушує його законні права, у зв`язку з чим просить суд визнати його протиправним та скасувати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позивачем також заявлено клопотання про розгляд справи з повідомлення (викликом) сторін, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п. 7 ч. 6 ст. 12 КАС України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, щодо стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження.

Відповідно до ч. 2. ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, зміст якої відповідає змісту ч. 4 ст. 12 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Частинами 5, 6 ст. 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Дослідивши заявлене клопотання, матеріали справи, предмет та підстави позову, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та приходить до висновку про відмову у задоволенні зазначеного клопотання ОСОБА_1 .

Відповідач у відзиві зазначив, що позивачем в Декларації у розділі VI Податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб/військового збору (рядок 23.1), не визначено суму податкового зобов`язання з військового збору, чим було порушено п. 6 розділу ІІІ Інструкції щодо заповнення податкової декларації.

У зв`язку з викладеним ГУ ДФС у м. Києві заперечує щодо заявлених позовних вимог, посилаючись на обґрунтованість висновків камеральної перевірки та, відповідно, складеного спірного податкового повідомлення рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, співробітниками ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової декларації ОСОБА_1 про майновий стан і доходи № 77932 від 27.04.2018.

За результатом перевірки складено Акт від 25.05.2018 № 826/26-15-13-04-28 (далі - Акт перевірки).

В акті перевірки контролюючим органом встановлено, що при заповненні податкової декларації платником податку порушено:

- п. 164.4 Податкового кодексу України (далі - ПК України) відповідно до якого під час нарахування (отримання) доходів, отриманих у вигляді валютних цінностей або інших активів (вартість яких виражена в іноземній валюті або міжнародних розрахункових одиницях), такі доходи перераховуються у гривні за валютним курсом Національного банку України, що діє на момент нарахування (отримання) таких доходів;

- - п. 1.3 ст. 161 підрозділу 10 розділу ІІІ Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 06 червня 2017 № 556.

На підставі акту перевірки контролюючим органом 18.07.2018 прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 31 812, 71 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 7 953, 18 грн.

Позивач не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 18.07.2018 № подав скаргу до Державної фіскальної служби України, за результатом розгляду якої спірне повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Висновки податковим органом зроблено у зв`язку з поданням ОСОБА_1 податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік, в якій задекларовано доходи, отримані з джерел за межами України (Австрія, євро) в сумі 2 117 987, 45 грн. та задекларовано податку на доходи фізичних осіб в сумі 381 237, 74 грн. та військового збору 31 769, 81 грн., що підлягає самостійній сплаті.

Проте, в декларації в розділі VI Податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб/військового збору (рядок 23.1), не визначена сума податкових зобов`язань з військового збору, чим було порушено п. 6 розділу ІІІ Інструкції щодо заповнення податкової декларації.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ГУ ДФС у м. Києві було проведено камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи від 27.04.2018 № 77932, за результатами якої було складено Акт від 25.05.2018 № 862/26-15-13-04-28 (далі - Акт перевірки).

На підставі Акту перевірки контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 18.07.2018 № , яким позивачу збільшено суму грошового з військового збору в розмірі 31 812, 71 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 7 953, 18 грн.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі по тексту - ПК України).

Пунктом 75.1 та підпунктом 75.1.1 статті 75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи. Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Згідно з пунктами 76.1 та 76.2 статті 76 Податкового кодексу України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова. Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Таким чином, камеральна перевірка є одним з видів податкових перевірок, встановлених пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, та за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника. При цьому будь-якого окремого рішення для проведення даного виду перевірки не вимагається, оскільки подання платником податків податкової звітної документації автоматично виступає юридичним фактом для перевірки її достовірності. Наведене свідчить про обов`язковий характер камеральної перевірки, яка проводиться у випадку подання платником звітних документів до контролюючого органу. А відтак камеральною перевіркою охоплюються лише ті показники документів, які належать до податкової звітності та мають значення для правильності обчислення платником об`єкта оподаткування та суми податку, що підлягає сплаті до бюджету. Перевірка будь-яких інших відомостей, витребування у платника додаткової інформації та документів, подання яких разом з податковою декларацією чинним законодавством не передбачено, камеральною перевіркою не охоплюється.

Фактично предмет камеральної перевірки передбачає встановлення повноти, своєчасності подання платником податкової звітності, візуальну перевірку правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків, правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування).

Законодавчо встановлені обмеження щодо повноважень податкового органу під час проведення камеральної перевірки (яка характеризується спрощеним порядком її призначення і проведення, не передбачає присутність платника та можливість подання ним пояснень тощо) є однією з гарантій прав платника, що забезпечують дотримання балансу публічних і приватних інтересів.

Отже камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, а тому під час проведення камеральної перевірки не має правових підстав для визначення порушень термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання.

Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У розумінні пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

У відповідності до пп. 163.1.3 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Як передбачено п. 164.4 ст. 164 ПК України під час нарахування (отримання) доходів, отриманих у вигляді валютних цінностей або інших активів (вартість яких виражена іноземній валюті або міжнародних розрахункових одиницях), такі доходи перераховуються у гривні за валютним курсом Національного банку України, що діє на момент нарахування (отримання) таких доходів.

Порядок оподаткування іноземного доходу визначається п. 170.11 ПК України, який повідомляє платника податку про те, що іноземний дохід включається до загального річного оподатковуваного доходу і визначає зобов`язання платника подати річну податкову декларацію з цього приводу.

Згідно з пп. 170.11.1 ПК України у разі якщо джерело виплат будь-яких оподатковуваних доходів є іноземним, сума такого доходу включається до загального річного оподатковуваного доходу платника податку - отримувача, який зобов`язаний подати річну податкову декларацію, та оподатковується за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу, крім доходів, визначених підпунктом 167.5.4 пункту 167.5 статті 167 цього Кодексу, які оподатковуються за ставкою, визначеною підпунктом 167.5.4 пункту 167.5 статті 167 цього Кодексу, а також крім доходів, визначених підпунктом 165.1.27 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

З іноземного доходу справляється податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) за ставкою 18% та військовий збір 1,5%. Тобто із суми доходу, яку особа отримує за кордоном, вираховується загалом 19,5%, які сплачуються до державного бюджету.

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 протягом 2017 звітного податкового року було отримано іноземних доходів 70 000, 00 Євро (джерелом походження з Австрії), що у перерахунку на гривню становило 2 117 987, 45 грн.

Сума податків, що була фактично сплачена позивачем за кордоном, в Австрії, із отриманих ним іноземних доходів склала 19 363, 00 Євро, що згідно з валютним курсом НБУ склало 648 571, 89 грн. Вказані обставини підтверджуються наступними документами: довідкою компанії-роботодавця, що виплачувала доходи позивачу, копією розрахунку податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік, виданого податковим органом Австрії, копією довідки про відсутність податкової заборгованості, виданої податковим органом Австрії.

Згідно з пп. 170.11.2 п. 170.11 ст. 170 ПК України у разі якщо згідно з нормами міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, платник податку може зменшити суму річного податкового зобов`язання на суму податків, сплачених за кордоном, він визначає суму такого зменшення за зазначеними підставами у річній податковій декларації.

ОСОБА_1 27 квітня 2018 року було подано до ДПІ у Печерському районі м. Києва податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, у якій самостійно визначив суму податкового зобов`язання, що застосовується до вищевказаних іноземних доходів, у загальній сумі 413 007, 55 грн., у тому числі:податок на доходи фізичних осіб в сумі 381 237, 74 грн., а також військовий збір в сумі 31 769, 81 грн.

Користуючись наданим правом позивач зменшив суму податків, сплачених за кордоном (в результаті чого податкові зобов`язання в Україні були зменшені на їх повну суму) та відобразив це у податковій декларації.

Однак, суд звертає увагу на те, що між Урядом Республіки Австрія та Урядом України було підписано Конвенцію про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно (далі - Конвенція), відповідно до ч. 3 ст. 2 якої існуючими податками, на які поширюється ця Конвенція,є:

a) в Україні:

(i) податок на прибуток підприємств;

(ii) прибутковий податок з громадян (надалі "український податок");

b) в Австрії:

(i) прибутковий податок;

(ii) корпоративний податок;

(iii) земельний податок;

(iv) податок на сільськогосподарські та лісогосподарські підприємства;

(v) податок на вартість незайманих земельних ділянок (надалі "австрійський податок").

Таким чином, до переліку податків, на які поширюється Конвеція, військовий збір не віднесено.

Окрім того, нормами ПК України також не передбачено зменшення податкового зобов`язання з військового збору на суму податків, сплачених за кордоном.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно і всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Відповідач правомірність своїх дій та прийнятих рішень довів, натомість доводи позивача не знайшли свого підтвердження та обґрунтування.

У частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України наведені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, якими є, зокрема, прийняття (вчинення) таких рішень, (дій, бездіяльності) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач правомірність своїх дій та прийнятих рішень не довів, натомість доводи позивача знайшли своє підтвердження та обґрунтування.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур