Справа № 754/15917/17
Суддя: Лісовська О. В.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/72/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Зелінської Н.М.

представника третьої особи Пархоменко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за адміністративним позовом ОСОБА_1 до В.о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Крохмалюка Віктора Васильовича, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання розпорядження недійсним, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1, до В.о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Крохмалюка В.В., Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, Спеціалізована школа І-ІІ ступеня № 247 м. Києва, про визнання дій та бездіяльності протиправними, відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання розпорядження недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.11.2017 року відповідачем підписано розпорядження № 662 про негайне відібрання дитини у батька, зокрема, щодо відібрання у позивача малолітнього сина ОСОБА_2 , 2009 року народження.Розпорядження прийнято без участі позивача та не надано йому для належного ознайомлення, хоча вказане прямо стосується та порушує його з сином права, свободи, інтереси. Вказані події сталися 29.11.2017 року, при цьому невідомі особи зі школі №247 супроводили ОСОБА_2 до Центру соціально - психологічної реабілітації дітей №1 КМДА.Дитина телефонувала позивачу з проханням забрати її, але ОСОБА_1 не пускали у вказаний заклад. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення щодо невідкладного звільнення ОСОБА_2 , 2009 року народження, з Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 КМДА та передачі дитини батькові; визнати розпорядження відповідача за №662, від 29.11.2017 року недійсним.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року відмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року залучено до участі у справі як третю особу Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2018 року задоволено клопотання позивача про проведення розгляду справи у закритому судовому засіданні.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2018 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про залучення третіх осіб.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи із самостійними вимогами.

11.06.2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, до відповідача ОСОБА_3 про визнання дій та бездіяльності протиправними та відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.11.2017 року відповідачем підписано розпорядження №662 про негайне відібрання дитини у батька, зокрема, щодо відібрання у позивача малолітнього ОСОБА_2 , 2009 року народження.Одразу після підписання розпорядження відповідач прийняв рішення щодо передачі вказаного індивідуального акту на пряме виконання його змісту, а саме за відсутністю законного представника малолітнього ОСОБА_2 , без належного повідомлення ОСОБА_1 щодо подій викрадення з навчального закладу ОСОБА_2 , 29.11.2017 року після 12:00 годин працівниками Деснянської РДА м. Києва, Деснянського УП ГУ НП м. Києва із застосуванням обману було викрадено з спеціалізованої школи № 247 малолітнього ОСОБА_2 та доставлено до Київського центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації, але не до закладу охорони здоров`я, як того вимагає саме пункт 2 розпорядження. Прийняття відповідачем рішень щодо дій відносно підписання розпорядження та передачі вказаного індивідуального акту на виконання всупереч змісту самого розпорядження та без повідомлення законного представника ОСОБА_2 щодо долі дитини 29.11.2017 року, а також без обов`язкового рішення суду щодо відібрання у батька дитини без позбавлення батьківських прав, не можна визнати законним. 29.11.2017 року було прийнято рішення та вчинено дії щодо підписання та передачі розпорядження на виконання щодо таємного втручання в особисте та сімейне життя сина та батька родини Полонських у спосіб негайного викрадення у останнього або без належного інформування, його малолітнього сина ОСОБА_2 , який знаходився у спеціалізованій школі №247, та влаштування дитини не до закладу охорони здоров`я, а до КЦСПРД №1. Жоден документ не містить зазначення щодо інформування батька малолітньої дитини про події ІНФОРМАЦІЯ_1 з його сином. Позивач вважає, що вилучення малолітньої дитини з закладу освіти без повідомлення батька є викраденням людини. Така бездіяльність відповідача щодо завчасного інформування ОСОБА_1 або законного представника малолітньої дитини відносно прийняття рішень на здійснення дій стосовно підписання та передачі на виконання розпорядження є прямим порушенням сімейних, особистих прав ОСОБА_2 та його родини, згідно ст.32 Конституції України, із завданням моральної та майнової шкоди малолітньому ОСОБА_2 . Вказана малолітня дитина постійно зазнавала катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, жорстоке поводження щодо себе особисто з боку працівників та вихованців КЦСПРД №1, що полягало у заламуванні рук з ціллю вилучення особистих речей дитини з кишень одягу; закутування дитини у ковдру з вставленням до його роту кляпу для приглушення окликів з боку ОСОБА_2 на допомогу; щоденного побиття або нанесення ударів дитині по обличчю, скроневим частинам голови, в окові яблука, ротову порожнину, по руках, ногах, інших частин тіла; викручування рук дитині за його спину з завданням больового синдрому. Моральна шкода, що завдана ОСОБА_2 діями, бездіяльністю, відповідача, а також наявність негативних наслідків щодо виконання розпорядження відповідача з 29.11.2017 року по сьогодні полягає у душевних та фізичних стражданнях, яких малолітня дитина зазнає й зараз у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому моральна шкода полягає у завданні фізичного болю, моральному знущанні над ОСОБА_2 , що призвело до розладу його стану здоров`я, завданню душевних хвилювань з руйнацією сімейних відносин. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправними дії та бездіяльність виконуючого обов`язки голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Крохмалюка В.В. щодо підписання розпорядження № 662 Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.11.2017 року при відсутності ОСОБА_1 та передачі розпорядження на виконання; стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 100000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, яку завдано 29.11.2017 року протиправними діями та бездіяльністю відповідача, що порушують особисті немайнові права ОСОБА_2 у період часу з 29.11.2017 року по сьогодні, у спосіб перерахування зазначеної грошової суми на ім`я ОСОБА_1 або законного представника малолітньої дитини в місячний термін з часу набрання судового рішення законної сили.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1, до В.о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Крохмалюка В.В., Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Спеціалізована школа І-ІІ ступеня № 247 м. Києва, Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, про визнання дій та бездіяльності протиправними, відшкодування шкоди до розгляду одночасно з основним позовом.

28.08.2018 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд визнати розпорядження № 662 Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 29.11.2017 року недійсним з часу його підписання В.о. Голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Крохмалюком В.В.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2019 року відмовлено у задоволенні заяви третьої особи ОСОБА_2 про відвід судді Лісовської О.В., провадження у справі зупинено.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Лісовської О.В. відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.05.2019 року провадження у справі відновлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2019 року залишено без змін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , який одночасно є представником третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 , повністю підтримав позовні вимоги та вимоги третьої особи, просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги з тих підстав, що розпорядження було прийнято відповідно до вимог діючого законодавства, а тому підстав для його скасування немає. Також відсутні законні підстави для задоволення інших позовних вимог.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві - на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала, пояснила, що до Служби неодноразово надходили повідомлення зі школи та від батьків інших дітей щодо поведінки ОСОБА_2 . Батько дитини неодноразово викликався до школи та до Служби, з ним проводили бесіди, але ніякого результату не було. Тому дане питання щодо поведінки дитини було винесено на засідання комісії та прийнято рішення про відібрання дитини. У зв`язку з тим, що в квартирі, де проживає дитина, ніхто двері не відчиняв було прийнято рішення про відібрання дитини в школі в період навчального процесу. Про прийняття оспорюваного розпорядження батька дитини не повідомляли, оскільки це не передбачено жодним нормативним актом. На підставі викладеного представник Служби просила відмовити в задоволенні позовних вимог. У подальшому представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи.

Представник третьої особи за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, - Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - у судовому засіданні зазначила, що Розпорядження В. о. Голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.11.2017 року порушує права дитини, оскільки не було доведено наявність загрози дитині. Представниками Секретаріату також проводилася перевірка і було встановлено порушення з боку органів, які займалися розглядом питання про відібрання дитини та виконанням оспорюваного розпорядження. На підставі викладеного представник просила позовні вимоги задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності нез`явившихся учасників, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, представників третіх осіб, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 29.11.2017 року Комісією з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації прийнято рішення про доцільність негайного відібрання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_1

29.11.2017 року Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією в особі в.о. голови Крохмалюка В.В. прийнято Розпорядження № 622 про негайне відібрання дитини у батька, а саме про відібрання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_1 , у зв`язку із загрозою життю і здоров`ю дитини та ухиленням від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с. 8, т. 1).

29.11.2017 року малолітній ОСОБА_2 був влаштований до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 , органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідно до абз. 2 п. 8 Порядку для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків служба у справах дітей подає голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради відповідне клопотання. Після надходження клопотання голова чи інша уповноважена особа районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення.

Відповідно до абз. 3 п. 8 Порядку на підставі рішення районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради Служба у справах дітей разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, представниками закладу охорони здоров`я вживають заходів до відібрання дитини у батьків та тимчасово влаштовують її відповідно до пункту 31 цього Порядку.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 866 та статті 170 Сімейного кодексу України, на підставі яких прийняті оскаржувані розпорядження, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від, зокрема, усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.

Винятковість такого втручання зумовлена потребою у вжитті оперативних заходів для запобігання негативним наслідкам для життя та здоров`я дитини поки справу про відібрання дитини не буде розглянуто цивільним судом.

Відповідно до вимог частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні.

Європейський суд з прав людини в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (пункт 49 рішення від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в оточенні любові і моральної та матеріальної забезпеченості, дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках.

У пункті 47 рішення «Савіни проти України» (заява № 39948/06, від 18.12.2008 р.), ЄСПЛ повторив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8.

У даній справі ЄСПЛ прийшов до висновку, що, незважаючи на доречність аргументів, якими національні органи обґрунтовували своє рішення про відібрання дітей від батьків, ці аргументи не були достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя заявників.

Згідно із ст. 163 СК України зазначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними та мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 32 Конституції України захищає кожного від втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Право особи на повагу до свого сімейного життя регламентоване ч. 4 ст. 4 Сімейного кодексу України.

Факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї.

При розгляді справи встановлено, що у зв`язку з неодноразовими зверненнями до Служби у справах дітей батьків дітей, що навчалися разом із ОСОБА_2 , та нереагуванням батька ОСОБА_1 на заходи, що вживалися органами для запобігання ситуації, що склалася, Комісією було прийнято рішення про відібрання ОСОБА_2 від батька.

Але при цьому слід зазначити, що оспорюване розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у батька» № 661 від 29.11.2017 року не містить достатньо переконливих і зважених аргументів на захист інтересів дитини.

Крім того, розпорядження містить посилання на ст.. 172 Сімейного кодексу України, при цьому відсутнє обґрунтування цьому, не доведено, чи була загроза життю та здоров`ю дитини, не був складений представниками Служби Акт проведення рівня безпеки дитини, що є обов`язковою умовою для вирішення такого питання.

Як вбачається з листа КНП «ЦПМСД № 1» Солом`янського району м. Києва від 24.03.2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває під наглядом батька ОСОБА_1 , який турбується про стан здоров`я сина, рекомендації лікаря виконує (а.с. 87, т 1).

20.12.2017 року представниками Секретаріату Уповноваженого з прав людини був здійснений моніторинговий візит до Київського центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1. Під час візиту проведено бесіду з ОСОБА_2 та іншими дітьми, які перебувають у КЦСПРД № 1, перевірено відповідні документи та матеріали справи, відібрані пояснення у адміністрації та працівників КЦСПРД № 1. За результатами здійсненої перевірки підтвердились факти щодо жорстокого поводження з малолітньою дитиною.

Також при розгляді справи встановлено, що умови проживання в сім`ї ОСОБА_2 задовільні, у квартирі зроблено поточний ремонт, створено належні умови для проживання та виховання дитини, що підтверджується Актом обстеження умов проживання дитини від 08.02.2018 року (а.с. 91-92, т. 1)

Слід зазначити, що окрім опорюваного розпорядження представниками Служби у справах дітей та Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у Розпорядженні. Також не було надано доказів, що підтверджують факти звернення будь-яких осіб до вказаних органів із відповідними заявами щодо поведінки малолітнього ОСОБА_2 .

Крім того, про розгляд питання Комісією з питань захисту прав дитини батько дитини ОСОБА_1 не був повідомлений. Також він не повідомлявся і про прийняте Розпорядження про відібрання дитини.

Також слід зазначити, що відповідно до оспорюваного Розпорядження було зазначено про відібрання дитини ОСОБА_2 у батька ОСОБА_1 , але відібрання дитини було здійснено у той час, коли дитина перебувала у школі. При цьому батько не був повідомлений про такі заходи реагування.

Крім того, у Розпорядженні було зазначено Службі забезпечити тимчасове влаштування малолітньої дитини ОСОБА_2 до закладу охорони здоров`я. Незважаючи на вказане у Розпорядженні, дитина була влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, а даний заклад не є закладом охорони здоров`я.

Дані факти свідчать про недотримання представниками Служби у справах дітей та Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вимог діючого законодавства.

Допитані судом свідки показали наступне.

Так, свідок ОСОБА_6 у суді пояснила, що вона є директором Спеціалізованої школи І-ІІ ступеня №274, в якій навчається ОСОБА_2 , з дитиною виникало багато проблем, він ображав та бив інших дітей та вчителів, у зв`язку з цим до директора неодноразово звертались зі скаргами батьки дітей. В школі проводили перевірку, спілкувалися з батьком ОСОБА_2 , але батько лише заохочував таку поведінку сина. Навіть у присутності дорослих ОСОБА_2 перевертав парти, кидав стільці та наносив побої всім. В день, коли прийшли вилучати дитину, директор телефонувала ОСОБА_1 , останній прийшов до неї з вимогою надати розпорядження Деснянської РДА в м. Києві.

Свідок ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача та бабусею ОСОБА_2 , у суді пояснила, що батько дитини не працює, а займається вихованням дитини. При цьому зазначила, що ОСОБА_2 є абсолютно нормальною дитиною, а через те, що у нього померла мати він отримав психологічну травму, що могла вплинути на його поведінку. Вважає, що підстав для відібрання дитини від батька не було.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на момент прийняття оспорюваного розпорядження не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини ОСОБА_2 , що негативно впливало на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, свідомого нехтування позивачем батьківськими обов`язками стосовно сина та ухилення від його виховання та утримання.

Доводи представника відповідача в їхній сукупності зводяться лише до власного суб`єктивного погляду, який жодним чином не може бути покладений в основу для прийняття рішення про відібрання дитини від батька.

Прийняття оспорюваного розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у батька» № 661 від 29.11.2017 року хоча і було покликано на захист прав дитини, однак, на думку суду, було здійснене без належного з`ясування того, чи дійсно розлучення дитини з батьком необхідне для забезпечення її якнайкращих інтересів.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку про відсутність винної поведінки батька дитини та вважає за потрібне задовольнити у цій частині адміністративний позов ОСОБА_1 та скасувати розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у батька» № 661 від 29.11.2017 року як таке, що винесено передчасно та без повного з`ясування всіх обставин.

Що стосується позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник Полонський Р.В., то слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

В позовній заяві позивачем ОСОБА_2 не наведено жодних обґрунтувань щодо порушення його прав та законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та обґрунтування позовних вимог, у своєму позові ОСОБА_2 просить визнати протиправними дії та бездіяльність виконуючого обов`язки голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Крохмалюка В.В. щодо підписання розпорядження № 662 Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.11.2017 року при відсутності ОСОБА_1 та передання розпорядження на виконання; стягнути з Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 100000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, яку йому завдано протиправними діями та бездіяльністю відповідача, які порушують особисті немайнові права ОСОБА_2 у період часу з 29.11.2017 року по сьогодні, у спосіб перерахування зазначеної грошової суми на ім`я ОСОБА_1 або законного представника малолітньої дитини в місячний термін з часу набрання судового рішення законної сили.

На обґрунтування наявності порушеного права позивач посилається на те, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю щодо прийнятих ним рішень на підписання та передачу на виконання Розпорядження «Про відібрання дитини у батька» без інформування законного представника малолітньої дитини створив умови, які прямо загрожували життя та здоров`ю ОСОБА_2 з завданням певної немайнової та майнової шкоди малолітньої дитини та його родини.

При цьому жодних доказів та обґрунтувань на підтвердження порушення його прав позивачем суду надано не було.

Факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача не підтверджують і наявні матеріали справи.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 не наведено жодних обставин погіршення самопочуття та психічного стану внаслідок незаконних дій відповідача, як і не надано жодних інших доказів завдання моральної шкоди дитині та його родині, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Також суд звертає увагу і на те, що позивач посилається на те, що його катували та жорстоко з ним поводилися у період перебування у Центрі, при цьому позовні вимоги ним заявлені до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та вважає, що відповідачем та представником відповідача не надано достатніх доказів які вказували б на вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Частиною 3 ст. 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Позивачем ОСОБА_2 не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 139 КАС України, то витрати у справі суд відносить за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 8, 9, 19, 77, 241-247 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до В.о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Крохмалюка Віктора Васильовича, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання розпорядження недійсним - задовольнити частково.

Скасувати Розпорядження № 662 Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.11.2017 року.

У задоволенні адміністративного позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1, до В.о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Крохмалюка В.В., Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, Спеціалізована школа № 247 І-ІІІ ступеня м. Києва, про визнання дій та бездіяльності протиправними, відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , 1971 року народження, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Виконуючий обов`язки голови Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації Крохмалюк Віктор Васильович, адреса: м. Київ, пр. Маяковського, 29.

Відповідач - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, адреса: м. Київ, пр.. Маяковського, 29.

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, пр Маяковського, 21-Г.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_2 , 2009 року народження, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, адреса: м. Київ, вул. Інституцька, 21/8.

Третя особа - Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, адреса: м. Київ, пр. Маяковського, 28-В.

Третя особа - Спеціалізована школа І-ІІІ ступеня № 247 м. Києва, адреса: м. Київ, вул. Закревського, 37-Б.

Повний текст рішення виготовлений 11 березня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська