Справа № 826/5834/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року м. Київ № 826/5834/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до треті особи Міністерства доходів і зборів України, Державної митної служби України та Київської міської митниці Держмитслужби Міністерство юстиції України, Київська міжрегіональна митниця Міндоходів
провизанння протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Міністерства доходів і зборів України , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Київська міжрегіональна митниця Міндоходів, Міністерство юстиції України, в якому просила суд: скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №166-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України; зобов`язати Міністерство доходів і зборів України поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України; зобов`язати Міністерство доходів і зборів України інформувати Міністерство юстиції України про вилучення з Реєстру відомостей про ОСОБА_1 як особу, щодо якої застосовано положення Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва у складі судді Аблова Є.В. від 02.04.2015 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2015 провадження у справі зупинено до розгляду і прийняття Конституційним судом України Рішення у конституційному провадженні щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, шостої статті 1, частини першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2018 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення провадження у справі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2018 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2018 про зупинення провадження у справі, зазначену ухвалу скасовано, а справу до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 27.12.2018 касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2018 повернуто скаржнику.

Ухвалою Верховного Суду від 21.01.2019 Державній фіскальній службі України відмовлено у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою.

Згідно з протоколом повторного авторозподілу справ між суддями, для розгляду адміністративної справи визначено суддю Мазур А.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2019 суддя Мазур А.С. прийняла до спрощеного позовного провадження дану адміністративну справу, поновила в ній провадження, запропонувала учасникам справи надати свої письмові пояснення та заперечення щодо обставин адміністративної справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2019 до участі у справі залучено співвідповідачами Державну фіскальну службу України та Київську міську митницю ДФС. Розгляд справи розпочато спочатку.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує на протиправність оскаржуваного наказу про її звільнення з огляду на порушення відповідачем частини другої статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, оскільки звільнення позивачки на підставі пункту 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» відбулося лише у зв`язку з тим, що в період з 21.11.2013 по 22.02.2014 вона обіймала посаду, визначену указаною правовою нормою. Перш ніж застосовувати до неї заходи відповідальності, передбачені Законом України «Про очищення влади» (звільнення, заборону обіймати посади), відповідач зобов`язаний був довести вину позивачки у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади Президентом України ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини, чого зроблено не було. Крім того, згідно з доводами позивачки, у період з жовтня 2013 року через медичні показання у зв`язку з вагітністю вона майже постійно перебувала на лікуванні, а з квітня 2014 року - у відпустці у зв`язку із пологами, тобто в період з 21.11.2013 по 22.02.2014 не виконувала і не могла виконувати свої посадові обов`язки за посадою.

При цьому станом на час звільнення позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку, тому її звільнення з роботи під час відпустки суперечило приписам частини третьої статті 184 Кодексу законів України про працю, відповідно до якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Внаслідок протиправного звільнення порушене право позивачки на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України, яке може бути поновлене шляхом зобов`язання відповідача поновити її на посаді першого заступника начальника Київської регіональної митниці Міндоходів та поінформувати Міністерство юстиції України про необхідність вилучення з Реєстру відомостей про ОСОБА_1 як особу, щодо якої застосовано положення Закону України «Про очищення влади».

Відповідач Міністерство доходів і зборів України своїх пояснень до суду щодо позовної заяви ОСОБА_1 не надало.

Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 31.02.2020 Міністерство доходів і зборів України станом на 31.02.2020 перебуває у стані припинення.

Однак, судом встановлено, що станом на час розгляду справи судом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №160 «Про утворення Державної фіскальної служб України» утворено Державну фіскальну службу України, шляхом реорганізації Міністерства доходів і зборів України.

Відповідач Державна фіскальна служба України у відзиві на позовну заяву просила відмовити в її задоволенні з огляду на необґрунтованість, оскільки звільнення відбулося відповідно до підстав, визначених Законом України «Про очищення влади». Так, зокрема, позивачка відповідно до приписів цього Закону не подала власноручно написану заяву про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або про те, що до неї не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо неї відповідно до цього Закону, хоча про проведення такої перевірки була обізнана належним чином. Наведена обставина відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про очищення влади» є підставою для її звільнення. Крім того, у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 позивачка обіймала посаду першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів і не була звільнена з неї за власним бажанням, що відповідно до частини третьої статті 1 та пункту 4 частини другої статті 3 є підставою для її звільнення з цієї посади. При цьому названий відповідач вказує на те, що у зв`язку зі створенням Київської міської митниці ДФС та реорганізацією Київської міжрегіональної митниці Міндоходів ОСОБА_1 в установленому порядку пропонувалася низка посад для її переведення з посади першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, з якими вона не погодилася.

Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Установлено, що Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску; Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства. Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.02.2020 Державна фіскальна служба України перебуває у стані припинення, тому позивачка звернулася до суду із клопотанням в якому просила суд допустити процесуальне правонаступництво на Державну митну служба України.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №682-р Державна податкова служба України розпочала свою роботу. Судом встановлено, що з 08.12.2019 також розпочала свою роботу Державна митна служба України.

Київська міська митниця ДФС також надала до суду заперечення на позовну заяву, в якому, стверджуючи про правомірність звільнення позивачки з займаної посади, просила відмовити у задоволенні позову.

Як встановлено судом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» створено Київську міську митницю ДФС як територіальний орган ДФС та реорганізовано Київську міжрегіональну митницю Міндоходів, шляхом приєднання до Київської міської митниці ДФС, яка є її правонаступником.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858«Про реорганізацію митниць ДФС» утворено як юридичну особу публічного права територіальні органи Державної митної служби, в тому числі Київську митницю Держмитслужби, до якої, поміж іншого, приєднується Київська міська митниця ДФС.

Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.02.2020 Київська міська митниця ДФС перебуває в стані припинення, у зв`язку з чим, позивача подала клопотання про процесуальне правонаступництво на Київську митницю Держмитслужби.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Київська міжрегіональна митниця Міндоходів своїх пояснень на позовну заяву до суду не подала. Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Київську міжрегіональну митницю Міндоходів 06.07.2015 припинено.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи те, що Державна фіскальна служба України та Київська міська митниця ДФС перебувають у стані припинення, суд приходить до висновку про можливість процесуального правонаступництва у даній справі.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на сторін відповідачів Міністерство юстиції України в наданих до суду поясненнях щодо позовної заяви виклало зміст низки правових норм, які врегульовують спірні правовідносини, які просило врахувати при вирішенні спору. Свого відношення до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог назване Міністерство не висловило.

У відповіді на відзив позивачка зазначила, що люстрація застосовується до кола осіб, які перебуваючи на публічній службі, відгрівали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини , обіймали певну керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні правопорушення. У свою чергу, відповідачами не було надано жодних доказів належності позивача до категорії осіб, які своїми діями здійснювали заходи або сприяли їх здійсненню щодо узурпації влади , підриву основ національної безпеки і оборони України. Таким чином, займана позивачем посада не є політичною.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 11.06.2013 обіймала посаду першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів. Вказана обставина не заперечується учасниками справи.

У зв`язку з народженням дитини 25.06.2014, наказом Київської міжрегіональної митниці Міндоходів від 22.08.2014 №1102/08-06 ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26.08.2014 до 25.06.2017.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №166-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку з 13.03.2015 звільнено з посади першого заступника начальника Київської регіональної митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів України про працю.

Як зазначено в указаному наказі підставою для звільнення слугувала довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 від 12.03.2015, доповідна записка директора Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України Пригаровського В.М. від 12.03.2015 №583/99-99-04-03-01-18.

Однак, копію указаної довідки та доповідної записки відповідачами до суду не надано.

На підставі вищевказаного наказу наказом Київської міжрегіональної митниці Міндоходів від 16.03.2015 №16-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено дію наказу Київської міжрегіональної митниці Міндоходів від 22.08.2014 №1102/08-ов «Про надання відпустки ОСОБА_1 » з 14.03.2015.

Листом від 16.03.2015 №13352/1/26-70-04-04 Голова комісії з реорганізації Київської міжрегіональної митниці Міндоходів повідомив позивачку про те, що наказом Міндоходів від 12.03.2015 №166-о її звільнено з посади першого заступника начальника Київської регіональної митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» та відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Згідно з доводами позивачки указаний лист вона отримала 24.03.2015 і того ж дня отримала лист Міндоходів від 25.02.2019 №13328/1/26-70-04-04 про початок проведення стосовно неї перевірки відповідно до Закону Україну «Про очищення влади», яким на виконання пунктів 1.2 та 3.2 наказу Державної фіскальної служби України від 24.02.2015 №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів» їй було запропоновано подати до відділу персоналу власноруч написану заяву за формою, визначеною у додатках 1 або 2 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частиною третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563 «Деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади».

30.03.2015 ОСОБА_1 отримала листа Київської міжрегіональної митниці Міндоходів від 20.03.2015 №2542/Б/99-99-04-03-01-14, яким повідомлялося про її звільнення з 13.03.2015 з посади першого заступника начальника Київської регіональної митниці Міндоходів, оскільки обіймала посаду, визначену в пункті 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» у період з 11.06.2013 по 13.03.2015, а також у зв`язку з тим, що у визначений законом строк не подала заяву, передбачену частиною першою статті 4 Закону України «Про очищення влади».

Не погоджуючись зі звільненням, позивачка звернулася з листом від 17.02.2015 до Генеральної прокуратури України, яка листом від 17.02.2015 №19-р надіслала його для розгляду та вирішення до Державної фіскальної служби України.

За результатами розгляду вищевказаного листа ОСОБА_1 Державна фіскальна служба України листом від 20.03.2015 №2542/Б/99-99-04-03-01-14 повторно повідомила її про підстави звільнення з посади першого заступника начальника Київської регіональної митниці Міндоходів, а саме про те, що: відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про очищення влади», пункту 8 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563, позивачка як особа, що підлягає перевірці, у десятиденний строк з дня початку проведення щодо неї перевірки, про яку вона була повідомлена, не подала до підрозділу персоналу власноруч написану заяву про незастосування щодо неї заборон, визначених частиною третьою або четвертою статті 1 вищевказаного Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за форою згідно з додатком 1 до вищевказаного Порядку або про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», про году на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 2 вищевказаного Порядку; з матеріалів її особової справи та з трудової книжки встановлено факт належності ОСОБА_1 до переліку осіб щодо яких застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на основі критеріїв, визначених пунктом 4 частини другої статті 3 цього Закону, а саме перебування на посаді першого заступника начальника Київської регіональної митниці Міндоходів період з 11.06.2013 по 13.03.2015.

Судом встановлено, що на підставі оскаржуваного наказу Державної фіскальної служби України до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», внесено відомості про позивачку щодо наявності заборони займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) протягом 10 років.

Уважаючи своє звільнення протиправним, позивачка звернулася до суду з даним позовом до суду, розглядаючи адміністративну справу по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що діяла до 15.12.2017, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

16.10.2014 набув чинності Закон України «Про очищення влади» (далі - Закон), яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 1 Закону визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Так, пунктом 4 частини другої статті 3 Закону визначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Відтак, посада, яку обіймала позивач станом час звільнення, охоплювалась переліком посад, визначених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону, що не заперечувалося учасниками справи.

Крім того, згідно зі статтею 4 Закону особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, який субсидіарно застосовується до правовідносин, що врегульовують проходження публічної служби, підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Як уже зазначалося, позивачку звільнено з посади у зв`язку із фактом зайняття нею відповідної посади у відповідний період та у зв`язку з неподанням заяви, передбаченої Законом, з огляду на що слід зазначити наступне.

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1, стаття 3, частина друга статті 6, частини перша, друга статті 8 Конституції України).

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Конституції України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист.

Отже, частиною першою та другою статті 1 Закону визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

При цьому частиною другою статті 61 Конституції України визначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню.

Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Любох проти Польщі»).

У проміжному Висновку від 16.12.2014 №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії від 13.10.2009 №524/2009).

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Однак, у ході судового розгляду справи в порядку виконання обов`язку, визначеного частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем Державною фіскальною службою не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, станом на час перебування позивача на посаді, в силу зайняття якої її звільнено з цієї посади, не існувало законів, які б визначали правопорушенням роботу на цій посаді, а відтак в силу положень статті 58 Конституції України, позивачка не могла бути притягнута до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачкою.

За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтоване звільнення Державною фіскальною службою України позивачки з посади першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів у зв`язку з фактом обіймання нею вищевказаної посади у період з 21.11.2013 по 22.02.2014.

Що стосується іншої підстави для звільнення ОСОБА_1 , а саме у зв`язку з неподанням нею заяви відповідно до статті 4 Закону, то суд звертає увагу на таке.

Як зазначалося вище, відповідно до приписів статті 4 Закону заява, передбачена частиною першою цієї статті, подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Учасниками справи не заперечувалася та обставина, що повноваження щодо звільнення позивача з вищевказаної посади належало до повноважень керівника Міністерства доходів і зборів України, а оскільки станом на час звільнення назване Міністерство перебувало в процесі припинення, то такі повноваження належали Голові Комісії з реорганізації Міндоходів.

Відповідно до пункту 5 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563 (далі - Порядок №563), керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі, в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №1025-р затверджено План проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», відповідно до якого у період з листопада 2014 року по січень 2015 року передбачалося проведення такої перевірки, поміж іншого, Голови ДФС, його першого заступника та заступників, посадових і службових осіб апарату ДФС, керівників територіальних органів ДФС, їх перших заступників та заступників.

Відповідно до пунктів 6, 8 Порядку №563 рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

Як встановлено судом, на виконання Плану проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затвердженого вищевказаним розпорядженням Кабінету Міністрів України, наказом Державної фіскальної служби України від 24.02.2015 №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади», зокрема, стосовно керівників, їх перших заступників та заступників керівників митниць Міндоходів вирішено розпочати перевірку з 02.03.2015 (пункт 1.2 наказу).

Пунктом 2 цього ж наказу Департаменту комунікацій ДФС доручено розмістити наказ у день його реєстрації на офіційному веб-порталі ДФС, а підпунктом 3.1 пункту 3 наказу керівникам (головам комісій з реорганізації) територіальних органів Міндоходів, спеціалізованого департаменту (органу) - забезпечити доведення цього наказу в день його видання до відома осіб, зазначених у підпунктах 1.2 - 1.4 пункту 1 наказу. Інформацію про ознайомлення направити до Департаменту персоналу.

Ураховуючи, що з 02.03.2015 розпочиналося проведення перевірки, зокрема, стосовно позивачки, яка обіймала посаду першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів і підлягала перевірці, то відповідно до вищевказаних приписів Закону вона у строк до 12.03.2015 повинна була подати заяву, передбачену статтею 4 Закону.

Судом встановлено, що 25.02.2015 на веб-сайті Державної фіскальної служби України за посиланням http://sfs.gov.ua/diyalnist-/zakonodavstvo-pro-diyalnis/nakazi-pro-diyalnist/63562.html) оприлюднено наказ Державної фіскальної служби 24.02.2015 №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади».

Однак у ході судового розгляду справи судом не здобуто доказів повідомлення ОСОБА_1 в установленому порядку в строк до 12.03.2015 про прийняття Державною фіскальною службою України вищевказаного наказу.

Доводи Державної фіскальної служби України стосовно своєчасного ознайомлення позивачки зі згаданим наказом, на підтвердження чого надано лист Київської міжрегіональної митниці Міндоходів від 25.02.2015 №13328/1/26-70-04-04, яким на її адресу надіслано копію цього наказу, суд не бере до уваги через відсутність доказів, що підтверджують факт його надіслання та вручення ОСОБА_1 .

Доводи позивачки про те, що вищевказаний лист Київської міжрегіональної митниці Міндоходів України, отриманий нею 24.03.2015, тобто після звільнення, жодним чином не спростовані відповідачами.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що позивачка належним чином не була поінформована про призначення проведення стосовно неї перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» та не мала можливості вчасно подати заяву відповідно до вимог цього Закону, що свідчить про протиправність її звільнення у зв`язку з неподанням цієї заяви.

Більше того, як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, відповідно до наказу Київської регіональної митниці Міндоходів від 22.02.2014 №1102/08-06 «Про надання відпустки» позивачці було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на період з 26.08.2014 по 25.06.2017. Судом не встановлено факту переривання позивачкою указаної відпустки, в тому числі станом на час її звільнення.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Аналогічні приписи містяться в статті 179 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відтак, станом на час прийняття Державною фіскальної службою України оскаржуваного наказу про її звільнення 13.03.2015 позивачка перебувала у вищевказаній відпустці, тому її звільнення під час відпустки також є протиправним.

У зв`язку з протиправним звільненням позивачки суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу Державної фіскальної служби України від 12.03.2015 №166-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та необхідність його скасування.

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору.

Отже, враховуючи, встановлення судом протиправності оскаржуваного наказу належним способом поновлення порушеного права позивачки є її поновлення на посаді, яку вона обіймала до звільнення, а саме на посаді першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, з дня, наступного після дня її звільнення, тобто з 14.03.2015.

При цьому суд не бере до уваги встановлені вище обставини про припинення 06.07.2015 юридичної особи публічного права Київської міжрегіональної митниці Міндоходів у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до Київської міської митниці ДФС, яка є її правонаступником, а також про те, що Київська міська митниця ДФС перебуває у стані припинення у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до Київської митниці Держмитслужби, яка є її правонаступником. Наведене обґрунтовується тим, що реорганізація вищевказаних митниць, може бути самостійною підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України при дотриманні процедури вивільнення, передбаченої статтею 49-2 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 7 Закону відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону: прізвище, ім`я, по батькові; місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону; відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону; час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону.

Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.

Згідно з пунктами 4, 8, 9 розділу І Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затвердженого Міністерством юстиції України від 16.10.2014 №1704/5, держателем Реєстру є Міністерство юстиції України, реєстратором Реєстру є:

- Держатель через Департамент кадрової роботи та державної служби, який вносить або вилучає відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»;

- Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Держатель вносить або вилучає в установленому порядку відомості про осіб, щодо яких застосовано Закон України «Про очищення влади», Реєстратори надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», забезпечують оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 5 розділу ІІ згаданого Положення підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом України «Про очищення влади» перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом.

Зважаючи на те, що Міністерство юстиції України є учасником даної адміністративної справи, у зв`язку з чим йому в установленому порядку буде вручене рішення суду, постановлене у цій справі, про визнання протиправним і скасування наказу Міністерства доходів і зборів України про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», то підстави для зобов`язання Державної митної служби України інформувати Міністерство юстиції України про вилучення з Реєстру відомостей про ОСОБА_1 як особу, щодо якої застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відсутні, а тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

Отже, позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Згідно з пунктами 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді з 14.03.2015 підлягає негайному виконанню.

Відповідно статті 139 Кодексу адміністративного України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 2, 5-11, 19,72-77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №166-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) на посаді першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів з 14.03.2015.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів з 14.03.2015.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур