Справа № 826/17063/18
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23 серпня 2018 року №145210 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 , видана 10 квітня 2018 року, орган, що видав:8001.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно статті 6 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Натомість, відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

Згідно пунктів 21-23 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, якщо ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, останніми складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі, коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Отже, наведені вимоги Закону України "Про імміграцію" і Порядку №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання або висновку.

Крім того, положеннями статті 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення.

Така конструкція норми статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозволяє суб`єкту прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію об`єктивно оцінити обставини, що є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, які настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

11 жовтня 2017 року позивач звернулася до Дніпровського РВ ГУ ДМС України в місті Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

До заяви від 11 жовтня 2017 року позивачем додано паспорт громадянина Республіки Таджикистан НОМЕР_6 від 05 серпня 2016 року, паспорт громадянина Республіки Таджикистан № НОМЕР_2 від 08 липня 2012 року, посвідку на постійне проживання чоловіка ОСОБА_2 № НОМЕР_3 , паспорт ОСОБА_2 Республіки Таджикистан № НОМЕР_4 , свідоцтво про шлюб від 14 вересня 2017 року серії НОМЕР_5 та інші необхідні документи.

За результатами опрацювання документів позивача, 04 січня 2018 року ГУ ДМС України в м. Києві підготовлено висновок, в якому проаналізовано усі документи позивача, довідки, які надійшли від компетентних органів, встановлено, що документи, які дають підстави для відмови у задоволенні прохання позивача на імміграцію не надходили, у зв`язку з чим рекомендовано надати позивачу дозвіл на імміграцію та документувати посвідкою на постійне проживання в Україні.

04 січня 2018 року ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію.

10 квітня 2018 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 .

31 серпня 2018 року ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення №145210 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , виданий 04 січня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення прийнято на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", а саме дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

З матеріалів імміграційної справи позивача вбачається, що 03 серпня 2018 року до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві надійшов проект висновку та проект рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданий позивачу, на підставі якого відповідачем підготовлено висновок від 31 серпня 2018 року, який покладено в основу оскаржуваного рішення від 31 серпня 2018 року.

У висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення дозволу на імміграцію громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 від 31 серпня 2018 року зазначено, що на момент подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію (11 жовтня 2017 року) позивач підтвердила законність свого перебування на території України копією паспорту серії НОМЕР_6 зі штампом перетину кордону в КПП "Львів" 14 вересня 2017 року, однак, відповідно до інформації Головного центу обробки спеціальної інформації АДПС України від 07 травня 2018 року №54/681 та за даними Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобі та вантажників, які перетинають державний кордон "Аркан" вказаний перетин кордону позивачем не здійснювався, тобто іноземка незаконно перебувала на території України, та подала про себе свідомо неправдиві відомості та порушила законодавство України з питань перебування на території України іноземців та осіб без громадянства.

Так, згідно листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 07 травня 2018 року №54/681, який покладено в основу висновку від 31 серпня 2018 року, станом на 02 травня 2018 року встановлено наступні факти перетину державного кордону України ОСОБА_1 , а саме: 26 серпня 2016 року здійснено в`їзд на територію України через пункт пропуску "Хутір Михайлівський" (під час в`їзду надавався паспорт НОМЕР_6).

На думку відповідача, вищезазначена довідка підтверджує, що інших офіційних перетинів кордону позивач станом на 02 травня 2018 року не здійснювала, а тому позивачем порушено законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Втім, матеріали імміграційної справи позивача містять окрім листа від 07 травня 2018 року, лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30 березня 2018 року №184/М-4065, згідно якого ГУ ДМС України в м. Києві проінформовано, що у період з 01 вересня 2017 року по 28 березня 2018 року позивачем здійснено виїзд з території України через пункт пропуску "Конотоп" 09 грудня 2017 року (на підставі паспорту №0297817), 18 березня 2018 року позивачем здійснено в`їзд на територію України через пункт пропуску "Хутір Михайлівський" (на підставі паспорту НОМЕР_7).

Отже, інформація з листа від 30 березня 2018 року суперечить інформації з листа від 07 травня 2018 року, який покладено в основу висновку від 31 серпня 2018 року.

Як вбачається з відміток ДПС України у паспорті позивача НОМЕР_6, який подано позивачем разом із заявою від 11 жовтня 2017 року, 07 липня 2017 року вона здійснила в`їзд на територію України через аеропорт "Львів", 10 серпня 2017 року виїхала з території України, а 14 вересня 2017 року вона знову здійснила в`їзд на територію України через аеропорт "Львів".

Означене підтверджується витягом з імміграційного калькулятора станом на 11 жовтня 2017 року, який міститься в матеріалах імміграційної справи позивача, відповідно до якого датами попередніх в`їздів та виїздів з території України є: в`їзд 07 липня 2017 року - виїзд 10 серпня 2017 року, в`їзд 14 вересня 2017 року - виїзд 11 жовтня 2017 року.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази підробки відміток у паспорті НОМЕР_6, а саме вироку суду щодо підроблення документів, який набрав законної сили, до суду не надано та в матеріалах справи відсутні, як відсутні і в матеріалах імміграційної справи позивача, що свідчить про необґрунтованість висновків ГУ ДМС України в м. Києві про те, що під час подання заяви позивач надала свідомо неправдиві відомості або підроблені документи.

Таким чином, на момент прийняття ГУ ДМС України в м. Києві оскаржуваного рішення від 31 серпня 2018 року, в матеріалах імміграційної справи позивача містилося три документи, які містили різну інформацію про перетин позивачем кордону України: паспорт позивача НОМЕР_6, лист від 30 березня 2018 року та лист від 07 травня 2018 року.

ГУ ДМС України в м. Києві в порушення вимог Закону України "Про імміграцію" та Порядку №1983 не проведено додаткову перевірку для з`ясування розбіжностей між листами та паспортом НОМЕР_6, не вчинено жодних дій з метою всебічного вивчення проекту висновку, отриманого 03 серпня 2018 року, не вчинено дій із збирання додаткової інформації від автора висновку, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб. Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 також не запрошували для надання пояснень.

Приймаючи оскаржуване рішення, ГУ ДМС України в м. Києві обмежилося лише констатацією фактів, зазначених у проекті висновку від 03 серпня 2018 року, в якому містилося посилання лише на лист ДПС України від 07 травня 2018 року, інформація в якому суперечить іншому листу того ж органу та паспорту позивача, що не можна визнати всебічною перевіркою питання про скасування дозволу на імміграцію позивача.

Неврахування відповідачами усіх обставин, що мали значення для прийняття оскаржуваного рішення від 31 серпня 2018 року, є підставою для висновку про його необґрунтованість.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення було прийнято без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Окрім цього, суд враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Так, згідно матеріалів імміграційної справи позивача, остання з 14 вересня 2017 року перебуває у шлюбі з громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , який перебуває на території України на підставі посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 від 13 грудня 2016 року, тому скасування дозволу може призвести до погіршення усталеного способу життя позивача та розірвання її родинних зв`язків.

Водночас, у 2017 році при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_1 , ГУ ДМС України в м. Києві на підставі Закону України "Про імміграцію" проведено перевірку щодо підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, за результатами якої підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено, та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Згідно відміток на заяві позивача від 11 жовтня 2017 року посадовою особою відповідача перевірено підстави та законність перебування в Україні, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, з`ясовано у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, будь-яких порушень законодавства не встановлено, у тому числі не встановлено подання позивачем свідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до довідки Міністерства внутрішніх справ Республіки Таджикистан ОСОБА_1 станом на 05 жовтня 2017 року до кримінальної відповідальності не притягувалася і непогашеної судимості не має.

Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України позивач на території України станом на 09 листопада 2017 року до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Листом від 31 жовтня 2017 року №4013/125/29/01-2017 Відділ Інтерполу та Європолу ГУ в місті Києві Національної поліції повідомив, що позивач станом на 31 жовтня 2017 року за наявними обліками Генерального секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку не перебуває.

Листом від 14 грудня 2017 року №134/2 Служба безпеки України повідомила, що інформація про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" відсутня.

Згідно листа Державної прикордонної служби України від 07 листопада 2017 року №0.64-11787/0/18-17 перевіркою відносно позивача встановлено, що станом на 09:00 6 листопада 2017 року інформація про іноземця у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, відсутня.

Однак, як вбачається зі змісту висновку ГУ ДМС України в м. Києві від 31 серпня 2018 року, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, відповідачі жодним чином зазначених обставин не дослідили, хоча вони мають суттєве значення, натомість послалися на подання особою неправдивих відомостей під час оформлення дозволу на імміграцію, підтверджені лише листом ДПС України від 07 травня 2018 року.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування рішення ГУ ДМС України в м. Києві від 31 серпня 2018 року, оскільки останнє прийнято без дотримання процедури прийняття таких рішень, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без врахування принципу пропорційності, без проведення додаткової перевірки та зібрання доказів, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку