Справа № 420/6909/19
Суддя: Соколенко О.М.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6909/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соколенко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст.262 КАС України адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
19 листопада 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 25.11.2019 року судом залишено позовну заяву без руху, та позивачу наданий десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалами суду від 04 грудня 2019 року та від 08.01.2020 року позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.

10 січня 2020 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява (у новій редакції) ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати відмову Кароліно-Бугазької сільської ради від 20.09.2019 року, викладену у листі за вих.№ 446/02-07, в реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Кароліно-Бугазьку сільську раду Овідіопольського району Одеської області () (67844, Одеська область, Овідіопольський район, село Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 1) здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до договору дарування від 07.06.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №274, посвідченого приватним нотаріусом, вона є власником 1/2 частки садового будинку з господарчими будинками та спорудами, що розташований за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок АДРЕСА_2 .

Як вказує позивач, 20.09.2019 року нею подано до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області заяву про реєстрацію місця проживання в садовому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, як вказує позивач, відповідачем відмовлено їй у реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою та листом Карліно-Бугазької сільської ради №446/02-07 від 20.09.2019 року повідомлено про те, що відповідно до Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна Держбуд України» та Податкового кодексу України садовий будинок це будинок літнього (сезонного) використання, який в питаннях планування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормам установленим для житлових будинків.

На думку позивача, рішення відповідача про відмову у реєстрації місця проживання позивача за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок АДРЕСА_2 порушує конституційні права позивача та право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

В обґрунтування протиправності рішення відповідача про відмову у реєстрації місця проживання позивача, позивач послалась на норми ст.ст. 19, 47 Конституції України, ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 29, 379 Цивільного кодексу України, ст. 4 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 3, 6, 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Окрім того, на думку позивача, садовий будинок АДРЕСА_2 придатний для експлуатації та проживання в ньому людей, що підтверджується технічним паспортом, виданим комунальним підприємством «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» від 30.09.2011 року за реєстровим номером №2-309.

З посиланням на постанову Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №2340/4673/18, позивач зазначила, що відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовується під час будівництва житлових будинків у порівняні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник житлового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.

Ухвалою суду від 14 січня 2020 року судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

В ухвалі суду про відкриття провадження у справі відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та зазначено, що відзив подається до суду разом із документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.

Ухвалу про відкриття провадження у справі відповідачем отримано 20.01.2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.94).

Згідно з ч.1 ст.120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, останнім днем строку подання відзиву на позовну заяву для відповідача є 15.02.2020 року.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 159 КАС України, при розгляді справи судом за правилами загального позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

При цьому, згідно із ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд зазначає, що ні станом на 15.02.2020 року, ні станом на 12.03.2020 року (дата прийняття рішення у справі) відповідачем до суду не подано відзиву на позовну заяву та не зазначено жодних причин щодо його неподання.

Станом на 10.03.2020 року інших заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив та заперечень) та додаткових доказів з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішував справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст.243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Частиною 1 статті 120 КАС України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, зважаючи на викладене, враховуючи наведені приписи КАС України, суд розглядав дану справу у межах строку, визначеного для її розгляду ст.258 КАС України із прийняттям та складанням повного судового рішення 12.03.2020 року на 58-й день з дня відкриття провадження у справі, враховуючи положення ч.1 ст.120 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні обставини.
Відповідно до договору дарування від 07.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Могилою М.М. та зареєстрованого в реєстрі №274 (т.1 а.с.11-14,41-51) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.15-16,52-53), позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 1/2 частка садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно договору дарування від 07.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Могилою М.М. та зареєстрованого в реєстрі №275 (т.1 а.с.17-20,54-57) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.21-22,58-59), позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 1/2 частка земельної ділянки, площею 0,0509 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаний житловий будинок має загальну площу 185,8 кв.м., з яких 72,4 кв.м. - житлова площа, 113,4 кв.м. допоміжна (підсобна) та 14,7 кв.м. - лоджії, що підтверджується технічним паспортом, виданим комунальним підприємством «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» від 30.09.2011 року (т.1 а.с.23-31, 60-68).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довідки про зняття з реєстрації місця проживання, виданою Великодолинською селищною радою Овідіопольського району Одеської області за вих. №644 від 04.07.2019 року (т.1 а.с.9) та копіє паспорта позивача (т.1 а.с.47).

Судом встановлено, що позивач 20.09.2019 року звернулась до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про реєстрацію місця проживання за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок АДРЕСА_2 (т.1 а.с.7-8, 44-45, 86).

Згідно службових відміток на зворотному боці заяви позивача, Кароліно-Бугазькою сільською радою прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання від 20.09.2019 року із зазначенням, що відповідно до Закону України реєстрація осіб здійснюється тільки в житлових приміщеннях.

Листом №446/02-07 від 20.09.2019 року (т.1 а.с.10,46,77,87) відповідачем повідомлено позивача про те, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація фізичних осіб здійснюється тільки в житлових приміщеннях за місцем проживання. У вказаному листі №446/02-07 від 20.09.2019 року відповідач також зазначив, що відповідно до Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» та Податкового кодексу України садовий будинок це будинок літнього (сезонного) використання, який в питаннях планування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормам установленим для житлових будинків. Також, відповідач зазначив позивачу про необхідність переведення садового будинку у житловий будинок в порядку Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» №1673-VII від 02.09.2014 року та Постанови Кабінету Міністрів України №321 від 29.04.2015 року.

Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у реєстрації місця проживання позивача за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок АДРЕСА_2 , позивач звернулась до суду з даним позовом (враховуючи уточнення до позову).

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Суд зазначає, що відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними актами, а також, порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження регулює та визначає Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

За визначенням ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

За приписами ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

У відповідності до ст. 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до статті 10 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 затверджені Правила реєстрації місця проживання (далі - Правила №207), які визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом 3 Правил №207 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно з п.п.8,9 Правил №207, документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Суд звертає увагу на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відноситься до житлового фонду.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

З аналізу норми ст. 379 Цивільного кодексу України вбачається, що житлом фізичної особи є не тільки житловий будинок, а й інше жиле приміщення, придатне для постійного чи тимчасового проживання в ньому.

Відповідно до ст.4 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає:

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

- жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово- будівельних кооперативів);

- жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

- квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно- колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

З наведених норм Житлового кодексу вбачається, що садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового Фонду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 року у справі № 2340/4673/18.

Суд зазначає, що відповідно до ч.5, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 року у справі № 2340/4673/18 зазначив зокрема, що: « 38…відповідно до ЖК УРСР садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду…

… 41. Суд зазначає, що відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.

42. Крім цього, Суд враховує, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.

43. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <…> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

44. Отже, факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.

45. Відтак, Суд погоджується з висновками судів, що відмова відповідача зареєструвати місце проживання позивача за адресою, визначеною позивачем - не ґрунтувалася на вимогах закону…».

Суд зазначає, що у реєстрації місця проживання фізичної особи може бути відмовлено з підстав, виключний перелік яких наведено в ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Судом встановлено, що підставою для відмови у проведенні реєстрації місця проживання позивача за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок 85, с.Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область зазначено те, що садовий будинок це будинок літнього (сезонного) використання, який в питаннях планування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормам установленим для житлових будинків, а тому не призначений для постійного проживання.

Як встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_2 , громадська організація «Перлина степу» - має загальну площу 185,8 кв.м., з яких 72,4 кв.м. житлової площі, 113,4 кв.м. допоміжної (підсобної) та 14,7 кв.м. - лоджії, що підтверджується технічним паспортом, виданим комунальним підприємством «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» від 30.09.2011 року (т.1 а.с.60-68), та складається з: входу в підвал 6,4 кв.м., коридору 9,3 кв.м., кладової 7,5 кв.м., топочної 14,6 кв.м., кухні 9,7 кв.м., прихожої 10,2 кв.м., кухні 12,8 кв.м., коридору 3,1 кв.м., санвузла 3,5 кв.м., житлової кімнати 12 кв.м., житлової кімнати 18,7 кв.м., лоджії 7,3 кв.м., холу 11,6 кв.м., житлової кімнати 13,3 кв.м., коридору 9,2 кв.м., санвузла 3,7 кв.м., житлової кімнати 13,7 кв.м., житлової кімнати 14,7 кв.м., лоджії 7,4 кв.м., холу 11,8 кв.м..

Отже, вказаний житловий будинок містить житлову площу та придатний для експлуатації та проживання в ньому людей.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що реєстрація за адресою житла фізичної особи, зокрема, в садового будинку, є можливою та повністю узгоджується зі статтями 6, 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Таким чином, з урахуванням наведених судом законодавчих норм, висновків Верховного Суду, та встановлених обставин, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача від 20.09.2019 року про відмову у реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд зазначає, що позивач просить суд визнати протиправною та скасувати відмову Кароліно-Бугазької сільської ради від 20.09.2019 року, викладену у листі за вих.№ 446/02-07, в реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, суд зазначає, що відмова сама по собі не є рішенням чи дією суб`єкта владних повноважень, оскільки така відмова має бути відображена саме у рішенні суб`єкта владних повноважень або у його діях.

Відповідно до п. 11 Правил №207, рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Судом встановлено, що у поданій позивачем заяві до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про реєстрацію місця проживання від 20..09.2019 року на зворотному боці заяви міститься рішення про відмову у реєстрації місця проживання від 20.09.2019 року із зазначенням, що відповідно до Закону України реєстрація осіб здійснюється тільки в житлових приміщеннях.

При цьому, у листі Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області №446/02-07 від 20.09.2019 року (т.1 а.с.10, 46, 77, 87) відповідачем роз`яснено позивачу лише положення законодавства та зазначено про переведення садового будинку у житловий будинок.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправною та скасування відмови Кароліно-Бугазької сільської ради від 20.09.2019 року, викладеної у листі за вих.№ 446/02-07, в реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20.09.2019 року про відмову в реєстрації місця проживання позивача за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок 85, с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область, оскільки саме цим рішенням порушуються права позивача.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само).

Отже державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74).

Водночас, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Суд звертає увагу на гарантоване статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий засіб (спосіб), що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, зазначену у постанові від 10.10.2019 року у справі № 2340/4673/18, в якій вказується: «….47. Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо реєстрації місця проживання за своєю правовою природою є дискреційними.

48. Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

49. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

50. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

51. Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

52. Враховуючи предмет спору та обставини цієї справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, сприяв ефективному захисту прав та інтересів ОСОБА_1 , в межах повноважень, визначених процесуальним законом.

53. Отже, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1…».

Відтак, з урахуванням наведених правових норм та висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, оскільки суд дійшов висновку про визнання противоправним та скасування рішення Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20.09.2019 року про відмову в реєстрації місця проживання позивача за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок 85, с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область, суд вважає, що вимога позивача зобов`язального характеру також підлягає задоволенню, та для її задоволення суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та застосувати ефективний захист прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок 85, с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, з урахуванням не надання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд дійшов висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 768,40 грн. згідно квитанції №ПН5381 від 19.11.2019 року (т.1 а.с.6).

Таким чином, оскільки суд, незважаючи на часткове задоволення позовної заяви, фактично задовольнив позовні вимоги позивача , суд вважає, що відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, з урахуванням наведеного судом вище, наявні підстави для стягнення з Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області на користь позивача судового збору у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2,9,72,77, 90,120,139,159,241-246,249,258, 262, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області (ідентифікаційний номер юридичної особи 04527307, місцезнаходження: вул. Приморська, буд. 1, с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область, 67844) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20 вересня 2019 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: Громадська організація «Перлина степу», будинок 85, с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область.

Зобов`язати Кароліно-Бугазьку сільську раду Овідіопольського району Одеської області (ідентифікаційний номер юридичної особи 04527307, місцезнаходження: вул. Приморська, буд. 1, с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область, 67844) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) та здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області (ідентифікаційний номер юридичної особи 04527307, місцезнаходження: вул. Приморська, буд. 1, с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область, 67844) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768,40 коп. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Соколенко

.