Справа № 160/9906/19
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2020 року Справа № 160/9906/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участі секретаря судового засідання: Молоданова М.Ю.,
представника позивача: Малютова С.В.,
представника відповідача: Радіновського Р.Л.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрум-Буд» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
10.10.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрум-Буд» (далі ТОВ «Центрум-Буд», позивач) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі ГУ ДФС у Дніпропетровській області, відповідач), в якій позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2019р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрум-Буд» залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду: оригіналу документа про доплату судового збору за подання до суду адміністративного позову у розмірі 934,15грн.; власного письмового підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
31.10.2019 року на виконання вимог ухвали суду від 15.10.2019р. позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2019р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрум-Буд» до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/9906/19 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 03 грудня 2019 року об 11:00год.
20.12.2019 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній наполягає на своїй правовій позиції, викладеній у позовній заяві, зазначаючи, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області у відзиві по суті повторно дублює помилкові та не підтверджені жодним доказом висновки акта перевірки. Вважає, що ТОВ «Центрум-Буд» виконало всі передбачені податковим законодавством України вимоги щодо реалізації права на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, при цьому позивач не може контролювати весь ланцюг постачання товару та, відповідно, контролювати постачальників, з якими немає жодних фінансово-господарських відносин. Також позивачем повторно наголошено на існуванні принципу індивідуального характеру відповідальності платника податків за порушення правил оподаткування, а також на тому, що первинні документи на підтвердження здійснення господарських операцій ТОВ «Центрум-Буд» з контрагентами оформлені відповідно до вимог ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», всі господарські операції знайшли своє відображення у бухгалтерському обліку позивача та доводять наявність змін в активах останнього під час вчинення цих господарських операцій.
Позивач в підготовче судове засідання 24.12.2019р. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.
Представник відповідача в підготовче судове засідання 24.12.2019р. також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте 24.12.2019р. подав до канцелярії суду клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи для надання доказів, витребуваних усною ухвалою суду в підготовчому судовому засіданні 03 грудня 2019 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.12.2019р. продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/9906/19 до 22 січня 2020 року.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 22 січня 2020 року об 11:00год.
На виконання усної ухвали суду, постановленої в підготовчому судовому засіданні 03 грудня 2019 року, 03.01.2020 року до канцелярії суду від представника позивача надійшли належним чином завірені копії документів щодо фінансово-господарської діяльності ТОВ «Центрум-Буд» з ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ЕЛІЗІУМ» за період з 01.12.2016р. по 31.01.2017р., ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БЕСТ-ТОРГ» за період з 01.12.2016р. по 31.12.2017р., ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА» за період з 01.12.2016р. по 31.12.2016р., та ТОВ «ІНТЕХ К».
Позивач в підготовче судове засідання 22.01.2020р. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, проте 20.01.2020р. подав до канцелярії суду заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника позивача у відрядженні.
Представник відповідача в підготовче судове засідання 22.01.2020р. також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2020 року продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/9906/19 до 04 лютого 2020 року.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 04 лютого 2020 року о 15:30год.
Представник позивача в підготовче судове засідання 04.02.2020р. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому 04.02.2020р. останнім до канцелярії суду була подана заява, в якій представник позивача просив провести підготовче судове засідання 04.02.2020р. без його участі в порядку письмового провадження та розпочати розгляд справи по суті у наступному судовому засіданні та здійснювати розгляд справи по суті за участі представника позивача.
Представник відповідача в підготовче судове засідання 04.02.2020р. також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу №160/9906/19 до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 25 лютого 2020 року о 13:15год.
У судовому засіданні 25.02.2020р. представник позивача підтримав пред`явлену позовну заяву у повному обсязі, посилаючись на викладені у ній та у відповіді на відзив доводи, просив повністю задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 25.02.2020р. заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на неї, та зазначаючи, що висновки акта перевірки, на підставі якого винесено оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення є обґрунтованим, а позивачем не надано жодних доказів якими б вони спростовувалися.
У судовому засіданні 25.02.2020р. оголошено перерву до 04.03.2020р. на 15:30год.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.
Незгода позивача з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Отже, судом досліджувалися господарські операції позивача саме з ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА», ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ЕЛІЗІУМ» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БЕСТ-ТОРГ», оскільки ми саме за цими операція і здійснено донарахування грошових зобов`язань оскаржуваними рішеннями відповідача.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами справи, суд зважає на таке.
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та отримання послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
За змістом приписів абз.1 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до абз.2 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України у разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, які є підставою для формування податкового обліку платника податків. Податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХІV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а його статтею 3 передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також в пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Згідно з ч.2 ст.9 вказаного Закону та п.2.4 Положення первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.
Згідно зі ст.1 Закону №996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Із зазначеного витікає, що наслідки господарської операції можуть враховуватися суб`єктом господарювання для цілей бухгалтерського та податкового обліку, у тому числі при формуванні витрат та податкового кредиту, тільки у випадку підтвердження здійснення цієї операції відповідними первинними документами, що мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, хоч і первинний документ наявний, у податковому та бухгалтерському обліку вони не можуть відображатися.
З аналізу наведених норм слідує, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції - дії або події, що спричинили реальні зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, тобто майновому стані платника податків.
Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
В свою чергу, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, акти приймання-передачі, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Наявність належно оформлених первинних документів є обов`язковою ознакою господарської операції, однак, не єдиною. За своєю правовою суттю господарська операція є операція, яка змінює зміст активів платника податку, а первинні документи лише підвереджують факт її проведення.
Таким чином, основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не свідчить про безумовну їх відповідність самому змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.
Отримання цих товарно-матеріальних цінностей (далі ТМЦ) позивачем підтверджено оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 631 за грудень 2016 року.
Отримання цих ТМЦ позивачем підтверджено оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 631 за грудень 2016 року.
Розрахунки за поставлений товар між сторонами цього правочину здійснено у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями №543 від 27.12.2016р., №544 від 27.12.201 р., №541 від 27.12.2016р., №548 від 29.12.2016р., №546 від 28.12.2016р.
Як зазначалося вище, договір поставки товарів між ТОВ «Центрум-Буд» та ТОВ «БК«ЕЛІЗІУМ» у письмовій формі не укладався, а постачання товарів (запчастин) здійснювалося на підставі видаткових накладних № № 157, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 164, 182, 185, 186 від 10.12.2016р. та рахунків-фактур № № 162, 163, 164, 182 від 10.12.2016р., згідно з якими ТОВ «БК«ЕЛІЗІУМ» поставило на адресу ТОВ «Центрум-Буд» запчастини на суму 701215,21грн., в тому числі ПДВ 116869,21грн.
Отримання цих ТМЦ позивачем підтверджено оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 631 за грудень 2016 року.
На суму ПДВ у складі вартості поставлених ТМЦ у загальному розмірі 116869,21грн. ТОВ «БК«ЕЛІЗІУМ» виписано відповідні податкові накладні, які зареєстровані в ЄРПН.
Розрахунки за поставлений товар між сторонами цього правочину здійснено у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № № 537, 538, 531, 539, 529, 536, 533, 535 534, 532, 530 від 20.12.2016р.
Крім того, позивачем з цим контрагентом укладено у письмовій формі договір субпідряду №1-01.12/16 від 01.12.2016р., відповідно до умов якого ТОВ «БК «ЕЛІЗІУМ», як субпідрядник, зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи, а ТОВ «Центрум-Буд», як підрядник, зобов`язується прийняти та оплатити їх.
Відповідно до п. 2.2 цього Договору остаточний розрахунок здійснюється після підписання актів виконаних робіт за формою КБ-2 шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Субпідрядника згідно з наданим ним розрахунком, в якому вказується номер та дата Договору.
Порядок здачі-прийняття робіт передбачений розділом 4 даного Договору.
У якості додатків до цього Договору надано складену Договірну ціну та Пояснювальну записку.
На підтвердження виконання умов договору позивачем надано акт приймання виконаних будівельних робіт №1 за січень 2017 року, підсумкову відомість ресурсів по об`єкту: «Поточний ремонт будівлі та реконструкція будівлі за адресою: м. Новомосковськ, вул. Шевченка, 8, Дніпропетровська область» (витрати по факту), розрахунки загальновиробничих витрат до локального кошторису №2-1-2 на поточний ремонт будівлі, на водопровід і каналізацію, на внутрішнє опалення, вентиляцію, на електроосвітлення і силове електроустаткування, на загальнобудівельні роботи, акти приймання-передачі будматеріалів від 02.12.2016р., від 05.12.2016р. по Договору підряду №1-01.12/16 від 01.12.2016р., довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за січень 2017 року.
Розрахунки за надані послуг субпідряду між сторонами цього правочину здійснено у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № № 578, 577, 576, 579 від 23.01.2017р.
Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що відповідачем не заперечується.
Відсутність укладених між позивачем та вищевказаними контрагентами договорів поставки ТМЦ в письмовій формі жодним чином не може свідчити про нереальність цих господарських операцій, оскільки приписами ст.265 ЦК України передбачено можливість здійснення поставки без обов`язкового укладення письмових договорів, а тому відсутність такого договору у письмовій формі не порушує норми податкового законодавства і не є свідченням фіктивності таких господарських операцій.
Документи, які надані позивачем, суд вважає достатніми та такими, що підтверджують факт придбання товарів і послуг у контрагентів, використання їх у власній господарській діяльності, та настання змін в майновому стані платника податків.
За таких обставин, підстави для не включення сум податку на додану вартість по таких податкових накладних до складу податкового кредиту позивача відсутні.
Так, податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортних накладних, оскільки факт відсутності у підприємства товарно-транспортних накладних на поставлений товар або наявність в таких накладних певних недоліків при наявності інших документів, які підтверджують факт його передачі покупцю, не є безумовною підставою, яка позбавляє підприємство права формування податкового кредиту.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14 жовтня 1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.
При цьому Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р., не встановлюються правила податкового обліку, а лише встановлюються права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). Документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, ТТН та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку.
Відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення, обумовленого договорами, не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій, тим більше, що товарно-транспортна накладна є обов`язковою саме для підтвердження відомостей про господарську операцію з перевезення товару, в той час, як законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) або допущення недоліків при їх оформленні з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість.
Таким чином, суд дійшов висновку, що наявність наданих позивачем первинних документів є достатньою підставою для відображення вказаних вище операцій в бухгалтерському обліку, а оскільки дані податкового обліку базуються на даних бухгалтерського обліку, висновок відповідача щодо незаконності віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є необґрунтованим, що виключає наявність підстав для висновку про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.
По-перше, не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його безпосереднім контрагентом.
Навіть, якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту та здійснених витрат.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 року у справі №810/4391/16.
Також слід зазначити, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).
По-третє, жодною нормою законодавства України не передбачається обов`язку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
У свою чергу, статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер відповідальності, що виявляється і у персональній відповідальності кожного платника податку за ведення податкового обліку.
Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».
Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив в рішенні у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.
Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Згідно зі ст.ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення ведення податкового обліку.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеними вище контрагентами, так і на час їх виконання, а також на час розгляду справи судом вказані суб`єкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також є платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Виписані цими суб`єктами господарювання податкові накладні на підставі укладених з позивачем договорів оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України та зареєстровані в ЄРПН, що відповідачем не заперечується.
Відповідні податкові зобов`язання та податковий кредит по взаємовідносинам з вказаними контрагентами (ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА», ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ЕЛІЗІУМ» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БЕСТ-ТОРГ») були задекларовані позивачем у податковій звітності з податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Твердження фіскального органу у відзиві на позовну заяву та у акті перевірки про наявність кримінальних проваджень, в яких ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА», ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ЕЛІЗІУМ» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БЕСТ-ТОРГ» є фігурантами, не можуть братись судом до уваги, оскільки в силу статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. З огляду на викладене, суд вважає, що окремі документи з матеріалів кримінального провадження за відсутності вироку, що у встановленому законом порядку набрав законної сили, не можуть вважатися доказом, на який податковий орган вправі посилатися в обґрунтування безтоварності (нереальності) операції з ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА», ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ЕЛІЗІУМ» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БЕСТ-ТОРГ».
Крім того, перелік матеріалів, які можуть бути використані посадовими особами для висновків за результатами перевірок, визначено пунктами 77.8, 78.7 та 83 ПК України.
Окремі документи з матеріалів кримінальних проваджень (за виключенням судових рішень), як-то протоколи допиту учасників кримінального провадження, письмові пояснення осіб, постанови слідчих, клопотання прокурорів, тощо не віднесені до такого переліку. Відповідно до положень КАС України підстави для висновків суду є відомості отримані судом під час судового засідання, і суд не в праві обґрунтовувати свої рішення окремими твердженнями органів досудового слідства.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 27 березня 2018 року у справі №816/809/17 (адміністративне провадження №К/9901/1349/170), сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.
Суд зазначає, що саме по собі порушення кримінального провадження,в якому контрагенти позивача є фігурантами, без доведеності фіскальним органом, на підставі належних та допустимих доказів здійснення цими контрагентами протиправної, злочинної діяльності, що спрямована на формування необґрунтованої податкової вигоди, та без доведення обізнаності платника податків про незаконний характер діяльності контрагентів, не може бути належним доказом протиправного формування платником податків даних податкового обліку на підставі взаємовідносин з такими суб`єктами господарювання.
При цьому, акт перевірки не містить в собі інформації про існування вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та якими б посадових осіб контрагентів позивача або безпосередньо посадових осіб позивача було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 205, 212 КК України.
Також суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.
Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, та податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.
Як слідує з акта перевірки, документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Центрум-Буд» проведена по взаємовідносинам з ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ЕЛІЗІУМ» за період з 01.12.2016р. по 31.01.2017р., ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БЕСТ-ТОРГ» за період з 01.12.2016р. по 31.12.2016р., ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА» за період з 01.12.2016р. по 31.12.2016р., водночас, свідоцтва платників податку на додану вартість цих суб`єктів господарювання анульовано набагато пізніше, а саме: відповідно 26.04.2018р., 31.05.2018р. та 24.05.2018р.
Таким чином на момент здійснення господарських операцій позивача з цими контрагентами останні були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку товарів та послуг.
Відповідачем не спростовано факт наявності у ТОВ «ЦЕНТРУМ-БУД» податкових накладних, які належним чином оформлені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також те, що за цими накладними сплачено постачальникам у повному обсязі податок на додану вартість у складі вартості поставлених товарів, належним чином оформлені та здані усі декларації, як це узгоджується з положеннями Податкового кодексу України, що, в свою чергу, свідчить про наявність у позивача права на включення до податкового кредиту сплачених сум податку на додану вартість.
До того ж, суд приймає до уваги те, що контролюючим органом не надано доказів проведення документальних перевірок контрагентів позивача, в рамках яких було б встановлено неправомірне формування вказаними суб`єктами господарювання показників податкової звітності з податку на додану вартість по взаємовідносинам з позивачем.
З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку про те, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними його контрагентами «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА», ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ЕЛІЗІУМ» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БЕСТ-ТОРГ» в ході виконання реальних господарських операцій.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, а тому судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7090,51грн., понесені позивачем при зверненні до суду із цим позовом, підлягають стягненню на його користь з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 16.03.2020р.

Суддя О.М. Турова