Справа № 480/4526/19
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 р. Справа № 480/4526/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соп`яненка О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Усенко І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Чоботарьова О.П.,

представника відповідача Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління державної міграційної служби України в Сумській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що є громадянином Російської Федерації. Звернувся до Управління ДМС у Сумській області з заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Відповідач рішенням від 11.10.2019 № 346-19 відмовив у задоволенні заяви. Вважає таке рішення протиправним та таким, що порушує його права.

Вироком Подільського міського суду Московської області від 15.03.2013 ОСОБА_1 Визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 159 КК РФ, призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років. Постановою Верховного Суду РФ від 06.11.2014 у передачі касаційної скарги на розгляд суду відмовлено. Відповідно до довідки від 19.08.2019 перебуває у розшуку. Вважає, що кримінальна справа стосовно нього була сфабрикованою через особистий конфлікт з начальником кримінальної поліції. Під час досудового розслідування до позивача застосовувалось фізичне насильство, тортури.

У зв`язку з незаконним засудженням та тортурами під час слідства був змушений у травні 2019 року прибути на територію України. Існує реальна загроза його свободі внаслідок незаконного засудження, життю у зв`язку з фізичним насиллям та тортурами в установі виконання покарань. Не бажає повертатися до країни походження через зазначені побоювання.

Вважає, що існують обставини, що п. 13. ч. 1 ст. 1 закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначені як підстава для надання додаткового захисту. Відповідач не врахував вимог закону та фактичних обставин та прийняв протиправне рішення. Просить визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 11.10.2019 № 346-19.

Відповідач -ДМС України у Сумській області у письмовому відзиві позов не визнав. Пояснив, що позивач є громадянином Російської Федерації. Був затриманий після нелегального перетину кордону, після чого заявив про бажання подати заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Повідомив, що у країні походження у зв`язку з його відмовою платити кошти представникам влади щодо нього була порушена кримінальна справа. Під час перебування у слідчому ізоляторі під психологічним тиском його змушували зізнатися у вчиненні злочину. Також на нього у камері здійснив напад інший затриманий та заподіяв тілесні ушкодження. Після скарги позивач був переведений до іншої камери. В подальшому був засуджений за шахрайство у сфері підприємницької діяльності. Розуміючи, що буде винесено обвинувальний вирок, у останні судові засідання не з`являвся. Впевнений, що відносини носили цивільний характер і підстав для кримінальної відповідальності не було. Було оголошено його федеральний розшук.

Переїхав до Москви , де знімав житло. Познайомився з нинішньою своєю цивільною дружиною ОСОБА_3 . Маючи намір заробляти гроші зареєстрував на її ім`я інформаційний сайт на якому поширював інформацію та особисті думки щодо широкого кола питань, у тому числі з критикою керівництва країни, відносин з Україною, проти нав`язування релігійних поглядів та поширення ісламу. Кошти отримував за розміщення на сайті реклами. Також поширював інформацію у соціальних мережах. Після прийняття у Російській Федерації ряду законів, що обмежували свободу, сайт в мережі Інтернет та сторінка у соціальних мережі Twitter були заблоковані, що негативно позначилося на фінансовому стані позивача. Через деякий час після створення сайту та сторінок у соціальних мережах почали надходити повідомлення з погрозами від незнайомих осіб. Погрожували притягненням до кримінальної відповідальності, вимагали видаляти повідомлення. Вважаючи небезпеку реальною, разом з ОСОБА_3 . Позивач у різних місцях у Москві та Санкт-Петербурзі. Потім вирішили залишити територію Російської Федерації. Спочатку виїхали до Республіки Білорусь, де мали намір отримати необхідні документи. Дізнались, що запропоновано було підроблені документи, тому від таких намірів відмовилися і прибули до м. Брянськ, після чого нелегально перетнули кордон України та звернулися за міжнародним захистом.

Вже під час перебування його в України на телеканалах вийшов сюжет у якому він розповідає про себе та свою історію. Після цього батьку телефонувала особа, яка назвалась працівником спецслужб та вимагала повернення позивача до Російської Федерації, попередив, що може бути порушена кримінальна справа та позивача обвинувачено у екстремізмі. У зв`язку з цим має побоювання позбавлення волі за вироком суду, а також реалізації погроз, які він отримував за висловлювання в Інтернеті, безпідставного обвинувачення в участі у бойових діях на Сході України.

Дослідивши надані позивачем матеріали та інформацію щодо країни походження, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до наявної інформації у Російській Федерації дійсно є непоодинокі випадки порушення права на вільне вираження своїх думок. За твердженням позивача він не є членом будь-яких політичних, військових, релігійних, громадських організацій, але висловлював свої думки з критикою діяльності влади. При дослідженні наявної інформації встановлено, що позивач у будь-яких акціях протесту участі не брав, відкрито своїх політичних поглядів не висловлював. Сайт в мережі Інтернет був зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 . У соціальних мережах позивач вів сторінки не під своїм ім`ям. Сайт дійсно був заблокований ще у 2016 році, а сторінка в мережі Twitter в січні 2018.

Відповідальності відповідно до керівництва УВКБ ООН саме позивач, як особа, що звертається з заявою, має довести наявність обставин про які він повідомляє. При дослідженні інформацію про затриманих на публічних акціях та інших випадках політичного тиску, інформаційних ресурсів правозахисних організацій встановлено відсутність будь-якої інформації щодо діяльності позивача. При перегляді сторінки позивача в мережі Twitter встановлено лише факт репосту публікацій щодо Навального та його прибічників у лютому та травні 2018 року. Будь-які інші публікації на політичну чи релігійну тематику у 2018 році відсутні. Позивач розпочав поширювати таку інформацію на своїй сторінці з травня 2019 року, тобто під час перебування на території України та після звернення з заявою про надання статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту. Позивачем під час співбесід були надані суперечливі пояснення щодо погроз,які за його твердженням він отримував від користувачів соціальних мереж. Будь-які докази надходження таких погроз, а також того, що підставою для блокування сайту та сторінок у соціальних мережах було висловлювання політичних поглядів. Сам лише факт такого блокування не є свідченням існування зазначених обставин. Отримання погроз у зв`язку з такою діяльністю не може вважатися доведеним.

У наявній інформації по країні походження позивача відсутні відомості про його політичне переслідування. Кваліфікація статті кримінального кодексу та наявних судових рішень не дає підстав вважати, що справа щодо позивача є політично мотивованою.

Таким чином, з досліджених матеріалів не вбачається, що позивач займався активною політичною чи громадською діяльністю, відкрито виступав проти політики російської влади, піддавався у зв`язку з цим переслідуванням. Отримання позивачем погроз у зв`язку з його діяльністю у мережі Інтернет та соціальних мережах не є доведеними. З його пояснень вбачається, що останній раз погрози ним були отримані у жовтні 2017 року, а рішення про виїзд до України ним прийнято лише навесні 2019 року. Вважає, що підстави вважати ОСОБА_1 жертвою політичних переслідувань відсутні.

Вирок суду не передбачає застосування надмірного покарання. Ризик застосування покарання до нього не перевищує загального ризику покарання, що застосовуються у Російській Федерації за подібні правопорушення. Позивач не бажає повертатися до країни походження через загрозу застосування покарання за дії, які у цій країні визнані протиправними. Такі побоювання не є підставою для визнання особи біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Позивач почав розповсюджувати на своїй сторінці публікації у соціальній мережі вже після подання ним заяви про застосування міжнародного захисту. Тобто, вчиняв дії, спрямовані на створення умов для звернення за захистом.

Під час співбесід позивач неодноразово повідомляв про наявність у нього фінансових труднощів та неможливість заробляти достатньо коштів через контроль з боку влади за діяльністю в мережі Інтернет та доходами, які отримуються. Перебуваючи на території Республіки Білорусь близько місяця позивач за захистом не звертався. Після цього повернувся до Російської Федерації, з території якої нелегально перетнув кордон України. Зазначені обставини свідчать про відсутність у позивач побоювань у разі повернення до Російської Федерації зазнати переслідування владою за конвенційними ознаками. Позивачу призначено покарання не у вигляді смертної кари. Не встановлено загрози для нього у випадку повернення до країни громадянської належності зазнати тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Вважає, що підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні, просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні, позивач, представники позивача та відповідача вимоги та заперечення підтримали із зазначених підстав.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що ОСОБА_1 10.05.2019 був затриманий працівниками відділу прикордонної служби Сумського прикордонного загону. При затриманні повідомив про перетин ним державного кордону України не у встановлений спосіб, надав паспорт громадянина Російської Федерації (а.с. 48). Також позивач заявив про бажання подати заяву про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту.

11.05.2019 подав заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с. 33-42). Підставою виїзду з країни постійного проживання зазначив побоювання за своє життя та здоров`я у зв`язку з переслідуванням за політичними мотивами.

Рішенням ДМС України від 11.10.2019 № 346-19 позивачу було ОСОБА_1 . Відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність щодо нього умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.155).

Відповідно до ст. 1 закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 3 "Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Директива Ради ЄЄ 2004/83/ЕС від 29.04.2004р. у ст.15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С)) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту. Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування в заявах біженців" від 16.12.1998 року факти на підтвердження заяви біженця визначаються шляхом надання підтвердження та доказів. Докази можуть бути усними та письмовими. Відповідно до загальних правових принципів обов`язок доказування покладається на особу, що висловлює твердження. Таким чином, в заяві біженця заявник зобов`язаний доводити достовірність своїх доводів та точність фактів на яких ґрунтується заява. Обов`язок доказування здійснюється заявником , який надає правдиві підстави фактів, що стосуються заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. З огляду на особливості ситуації біженця, суддя зобов`язаний визначити та оцінити всі наявні факти. Заявник зобов`язаний переконати в правдивості своїх фактичних тверджень.

Необхідно враховувати той факт, що через травмуюче минуле заявник він не може говорити вільно; або зі спливом часу або внаслідок інтенсивності минулих подій заявник не може пригадати усі фактичні деталі або точно розповісти про них чи може сплутати їх; таким чином він може бути неточним при наданні детальних фактів. Неспроможність пригадати чи повідомити усі дати або незначні подробиці, а також незначна непослідовність, невелика неточність чи не вірні твердження, що не є суттєвими, можуть прийматися до уваги при остаточному визначенні правдоподібності, але не мають використовуватися як вирішальні фактори. Неподання документальних доказів для підтвердження усних тверджень не має перешкоджати прийняттю заяви, якщо такі твердження співпадають з відомими фактами та загальна правдоподібність є достатньою. При визначенні загальної правдоподібності заяви суддя має приймати до уваги коректність стверджуваних фактів, загальна відповідність та логічність історії заявника, докази надані замовником на підтвердження своїх тверджень, відповідність загальновідомим фактам та відомій ситуації в країні походження. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник надав заяву, яка є логічно послідовною.

У своїй заяві та під час співбесід позивач вказує на неможливість перебування в країні громадянської належності через побоювання зазнати переслідувань, про загрозу життю та здоров`ю через політичні переконання відмінні від переконань правлячої партії. Вказує на неодноразові погрози. Надав пояснення щодо мотивів звернення за заявою про надання статусу біженця чи додаткового захисту, повідомляв про фактичних обставини, що підтверджують наявність підстав для отримання такого статусу або захисту ( а.с. 111-121).

При розгляді заяви відповідачем було досліджено інформацію по країні походження. Так, встановлено, що у Російській Федерації мають місце непоодинокі випадки порушення права на вільне вираження поглядів, у тому числі у мережі Інтернет. Прийнято ряд нормативних актів, якими обмежується право на вільне висловлювання своєї думки, свободу преси, особливо по відношенню до онлайн-провайдерів. Має місце блокування веб-сайтів та сторінок у соціальних мережах за критику політики влади чи за начебто порушення законів про інтернет-контент.

Також позивачем повідомлено, що вироком Подільського міського суду Московської області від 15.03.2013 його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 159 КК РФ, призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили (а.с. 71-94). За поясненням самого позивача він не з`явився у судове засідання, розуміючи, що його буде засуджено. Відповідно до довідки УМВС РФ по міському округу Подольська ОСОБА_1 з 15.03.2013 є особою, що ухиляється від суду. 21.12.2016 щодо нього заведено розшукову справу, категорія федеральний розшук (а.с. 16).

За інформацією, що повідомлена позивачем під час співбесід, приблизно у лютому-березні 2013 року він познайомився з ОСОБА_3 . Після неявки до суду у березні 2013 року за місцем реєстрації не проживав. Деякий час проживав у ОСОБА_3 , з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Потім вони разом проживали за різними адресами у Москві та Санкт-Петербурзі. Створив інформаційний портал в мережі Інтернет. Також розміщував інформацію на своїх сторінках у соціальних мережах. У 2014 році почав розповсюджувати інформацію та висловлювати свої власні думки щодо подій у Криму та на Сході України, участі у цих подіях Російської Федерації. Дохід мав від реклами, яку розміщував на сторінках та сайті. У зв`язку з такими публікаціями почали надходити повідомлення з погрозами порушення кримінальних справ та обвинуваченням у екстремізмі. Сайт був остаточно заблокований у 2016 році, сторінка в мережі Twitter у січні 2018 (а.с. 58-64, 66-68, 111-112, 138-140).

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 . Пояснила , що перебуває з позивачем у фактичних шлюбних відносинах. У 2014 році зареєстрували на її ім`я сайт в мережі Інтернет на якому розміщували різну інформацію, у тому числі щодо подій в Україні та у Російській Федерації, діяльності влади. Від користувачів соціальних мереж та відвідувачів сайту почали надходити погрози. Вважали такі погрози реальною загрозою, тому вирішили виїхати до України та звернутися за міжнародним захистом.

З пояснень свідка та ОСОБА_1 вбачається, що домен був зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , у соціальних мережах позивач під власним ім`ям не виступав. Публічно своїх поглядів не висловлював, участі у бідь-яких протестних акціях не брав. Будь-які докази отримання погроз позивач ні під час співбесід, ні під час розгляду справи судом не надав. Також не підтверджується ніякими, дослідженими судом доказами, факт блокування сайта та сторінок у соціальних мережах саме з підстав, вказаних позивачем. З дослідженої відповідачем інформації по країні походження, блокування сторінки, зокрема у мережі Twitter, здійснюється за порушення правил користування. Блокування здійснюється сервісною службою, у тому числі за скаргою інших користувачів (а.с. 102-110). До пояснень свідка в частин отримання погроз суд відноситься критично, оскільки вони не підтверджуються ніякими доказами. Крім того, надаючи оцінку поясненням свідка суд приймає до уваги, що ОСОБА_3 перебуває з позивачем у фактичних шлюбних відносинах, перетнула кордон разом з ним та також подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також суд приймає до уваги той факт, що сайт був заблокований у 2016 році, сторінка в мережі Twitter у січні 2018. Після цього позивач проживав на території Російської Федерації, а кордон України перетнув лише у травні 2019 року. Про будь-які погрози чи небезпеку для себе у цей час, крім розшуку у зв`язку з вироком суду, позивач не повідомив.

Як підставу для застосування додаткового захисту позивач вказує на надмірно суворе покарання, застосоване до нього, нелюдське поводження та тортури під час перебування у слідчому ізоляторі. При цьому зазначає, що на нього здійснив напад інший затриманий, який перебував у камері ізолятора, та заподіяв тілесне ушкодження. Після скарги ОСОБА_1 був переведений до іншої камери. Про будь-які інші факти застосування насильства, катування під час перебування у слідчому ізоляторі чи під час розслідування кримінальної справи позивач не повідомив. Також не відповідає дійсності твердження позивача про застосування надмірно суворого покарання. За інформацією по країні походження застосоване до позивача покарання відповідає санкції статей, за якими він обвинувачувався та не є максимальним з передбаченого.

На підставі викладеного, суд вважає правомірним висновок відповідача про відсутність обставин, що відповідно до ст.1 ч. 1 п.п. 1, 13 закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставою для визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Рішення ДМС України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 346-19 від 11.10.2019 винесено правомірно та не підлягає скасуванню. Відповідно не підлягає задоволенню і вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача.

Суд вважає, що рішення № 82 від 20.05.2019 прийнято УДМС у Сумській області у межах повноважень та за наявності до того законом встановлених підстав.

Відповідно до ст. 12 ч. 1, 5 закону України рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Позивач скористався своїм правом та оскаржив рішення УДМС у Сумській області. У скарзі виклав інформацію щодо країни походження, зокрема про сутички демонстрантів з владою, системні, на його думку, порушення прав людини, прав на вільне вираження поглядів. При цьому не навів будь-яких доказів неправомірності висновків УДМС у Сумській області. Не повідомив про будь-які факти, що свідчать про його особисту політичну чи громадську діяльність, про наявність у зв`язку з цим загрози переслідувань, тортур чи вбивства саме для нього (а.с. 106-108). За таких обставин суд вважає правомірним рішення УДМС України № 142-19 від 23.09.2019 про відхилення скарги ( а.с. 110).

На підставі викладеного, суд вважає, що підстави для визнання протиправними та скасування рішення УДМС у Сумській області № 82 від 20.05.2019 та рішення УДМС України № 142-19 від 23.09.2019 відсутні. У зв`язку з цим також відсутні підстави для зобов`язання УДМС України прийняти та розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 11.10.2019 №346-19; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити в зв`язку з необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 02.03.2020.

Суддя О.В. Соп`яненко