Справа № 640/1457/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року м. Київ № 640/1457/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі також - відповідач), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , належної на праві приватної власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), накладений відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві на підставі виконавчого листа №2-1926 від 03 листопада 2008 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2004 року, зареєстрованого у реєстрі за №2298, відмітка про здійснення державної реєстрації права власності від 28.07.2004 року.

Водночас, позивачу стало відомо про наявність арешту вказаного майна (реєстраційний номер обтяження 8578812), накладеного відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа №2-1926, виданого Святошинським районним судом міста Києва 03.11.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 суми стягнення 15122, 98 грн.

Позивачем зазначено, що він не є учасником жодного виконавчого провадження, що виключає можливість його власності бути під арештом.

Звернувшись 04.11.2019 року до начальника Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про надання інформації щодо особи боржника у межах виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання виконавчого листа від 03.11.2008 року №2-1926, позивачу повідомлено, що боржником у цьому виконавчому провадженні є ОСОБА_1 , уродженець с. Гора, Бориспільського району, Київської області, іпн. НОМЕР_2 , тобто, інша особа.

У знятті арешту з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , Бориспільським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області позивачу відмовлено з підстав неможливості встановлення факту порушення порядку накладення державним виконавцем відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві арешту, який не є підлеглим начальнику Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

В свою чергу, керівником Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відмовлено у знятті арешта з вказаного майна з підстав, що станом на дату звернення позивача до відповідача, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 03.11.2008 року №2-1926, на підставі якого накладено арешт, перебуває у Бориспільському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Органами виконавчої служби також роз`яснено позивачу його право звернутися до суду у порядку статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, в якій зобов`язано позивача крім іншого, усунути недоліки шляхом подання заяви про поновлення процесуального строку звернення до суду та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

В свою чергу позивачем подано до суду на усунення недоліків заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд визнав обставини, викладені в зазначеній заяві, поважними та дійшов висновку про задоволення заяви щодо поновлення строку звернення до суду та відкриття провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду. Призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 05.03.2020 року. Витребувано у Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (; адреса: 08300, Київська область, місто Бориспіль, вулиця Київський шлях, будинок 63) належним чином засвідчені копії: зведеного виконавчого провадження ВП №56556507; виконавчого провадження ВП №51254505. Зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії зведеного виконавчого провадження ВП №56556507; виконавчого провадження ВП №51254505 та відзив відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, який, з урахуванням вимог статей 269, 287 КАС України у строк до 03.03.2020 року.

Через канцелярію суду 04.03.2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подано матеріали зведеного виконавчого провадження №56556507, у складі якого перебуває витребувані судом ухвалою від 20.02.2020 року матеріали виконавчого провадження №51254505.

У судове засідання 05.03.2020 року прибув позивач. Належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідачем участь уповноваженого представника не забезпечено, відзив на позовну заяву не подано.

Судом повідомлено позивачу про надходження матеріалів зведеного виконавчого провадження № 56556507.

Позивачем заявлено клопотання про ознайомлення із матеріалами зведеного виконавчого провадження, з огляду на що, судом оголошено перерву у судовому засіданні до 16.03.2020 року.

У судове засідання 16.03.2020 року сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Гранів, Гайсинського району, Вінницької області.

Відповідно до копії Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданою ДПІ у м. Вінниці від 17.12.1998 року, ОСОБА_1 одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до копії Договору купівлі - продажу квартири від 19.07.2004 року, ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер № НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: Вінницька обл., Гайсинський район, с. Гранів (покупець) уклали цей договір про те, що продавець продав, а покупець купив квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчено ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19.07.2004 року та зареєстровано в реєстрі за №2298.

Право власності зареєстровано 28.07.2004 року за номером № 1880 .

Відповідно до відмітки від 17.08.2004 року на стор. 12 паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Святошинським районним судом міста Києва 03.11.2008 року видано виконавчий лист у справі №2-1926-1 2008 року про стягнення солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку заборгованості в розмірі 12965 грн. 73 коп., судових витрат у розмірі 782 грн. 43 коп., всього підлягає стягненню 13748 грн. 16 коп. (тринадцять тисяч сімсот сорок вісім грн. шістнадцять коп.).

Боржником визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Гора, Бориспільського району, Київської області.

Адреса боржника: АДРЕСА_8 .

Ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Постановою старшого державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 30.05.2016 року відкрито виконавче провадження №51254505 з примусового виконання виконавчого листа від 03.11.2008 року №2-1926-1.

Постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 06.06.2018 року приєднано виконавче провадження №51254505 до зведеного виконавчого провадження №56556507.

01.11.2019 року з відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач дізнався про вжиті відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві заходи з накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі виконавчого листа від 03.11.2008 року №2-1926.

04.11.2019 року позивач звернувся до начальника Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про надання інформації щодо особи боржника у межах виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання виконавчого листа від 03.11.2008 року №2-1926.

Листом в.о. начальника Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.11.2019 року №39686 позивачу повідомлено, що боржником у цьому виконавчому провадженні є ОСОБА_1 , уродженець с. Гора, Бориспільського району, Київської області, іпн. НОМЕР_2 .

06.11.2019 року позивач звернувся із заявою до начальника Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про скасування арешту, долучивши до заяви витяг ВП - спецрозділ від 06.11.2019 року (15:05).

Відповідно до вказаного витягу встановлено, що виконавчий лист від 03.11.2008 року №2-1926 перебував з 11.12.2008 року на виконанні Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві (ВП №13896521). 15.12.2008 року виконавче провадження №13896521 відкрито державним виконавцем Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві та закінчено 24.07.2009 року на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення за належністю до іншого відділу ДВС).

Також, у витязі зазначено, що «за адресою: АДРЕСА_8 боржник ( ОСОБА_1 ) не проживає, про що складено акт державного виконавця від 23.07.2009 року. Згідно з відповіддю БТІ в м. Києві за боржником зареєстровано кв. АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 15.12.2008 року.».

Листом Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 13.11.2019 року №40942 роз`яснено позивачу статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та повідомлено, що у відділу ДВС відсутні підстави для знаття арешту, оскільки арешт накладався державним виконавцем відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, та, крім того, виконавче провадження, в межах якого накладено арешт завершено виконавцем вказаного відділу, що виключає можливість застосування пункту 3 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

20.11.2019 року позивач звернувся з вимогою до керівника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування арешту на квартиру, яка боржнику за виконавчим листом від 03.11.2008 року №2-1926 не належала та не належить.

Листом Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27.11.2019 року №317/13 повідомлено позивача, що надати копії та більш детальну інформацію щодо перебування вищезазначеного виконавчого документу Відділ не має можливості, оскільки документацію Відділу до 2016 року знищено відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року №1829/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.07.2017 року №699/30567.

Також, додатково повідомлено, що перевіркою АСВП встановлено, що виконавче провадження №56556507 з виконання виконавчого листа №2-1923 від 03.11.2008 року знаходиться в Бориспільському МВДВС ГТУЮ у Київській області.

Звернувшись 28.11.2019 року до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про зняття арешту, позивачем отримано відповідь від 13.12.2019 року №29162-225/02.2 із роз`ясненням права звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту в порядку статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи накладений арешт на об`єкт нерухомого майна, який належить на праві власності позивачу, а не боржнику за виконавчим листом від 03.11.2008 року №2-1926, протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404), Законом України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (втратив чинність) (в редакції, що діяла на момент накладення спірного арешту) (далі також - Закон №).

Вимогами статті 17 Закону №606 передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Положеннями частин першої, другої статті 57 Закону №606 встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Згідно з частиною четвертою статті 59 Закону №1404, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (чинного на момент розгляду справи), у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи викладене, за результатами судового розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для зняття арешту з майна позивача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Так, з матеріалів справи та зведеного виконавчого провадження №56556507 судом встановлено, що особа боржника за виконавчим листом від 03.11.2008 року №2-1926 ОСОБА_1 та позивач в адміністративній справі №640/1457/20 ОСОБА_1 , є різними особами, про що свідчать номера ідентифікаційних кодів цих осіб, дати народження та місця реєстрації.

Крім того, позивачем надано суду копію Договору купівлі - продажу квартири від 19.07.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О. 19.07.2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №2298, відповідно до змісту якого позивач у справі ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер № НОМЕР_1 купив квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Суд зауважує, що жодних доказів оспорювання права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна до матеріалів справи не долучено, що виключає необхідність проходження позивачем процедури першочергового встановлення права власності на майно, що передує зняттю з нього арешту в порядку статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи судом встановлено, що арешт на квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , застосовано 24.07.2009 року у межах виконавчого провадження № 13896521, яке є завершеним, а матеріали - знищеними.

В свою чергу, матеріали зведеного виконавчого провадження №56556507 не містять документів, а саме відповіді БТІ в м. Києві (дата не встановлена) та постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.12.2008 року (ВП № 13896521), на підставі яких державним виконавцем прийнято рішення про накладення арешту.

Суд, зокрема, зауважує, що підставами накладення спірного арешту є саме виконавчий лист та постанова про відкриття провадження, в той час, як відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підставою накладення арешту на майно є відповідна постанова про арешт майна боржника, водночас про таку постанову жодних відомостей ні витяги з Єдиних державних реєстрів, надані позивачем та Бориспільським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ні матеріали зведеного виконавчого провадження не містять.

Докази, надані позивачем, в свою чергу, свідчать про помилковість висновку державного виконавця про наявність права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у боржника по виконавчому листу від 03.11.2008 року №2-1926 ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 ) та протиправного накладення арешту на вказаний об`єкт нерухомого майна, що відповідачем не спростовано.

З огляду на те, що природа спірних правовідносин не ставить запитання встановлення права власності позивача у справі ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про необхідність зняття арешту з вказаного об`єкту нерухомого майна.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зауважує, що позивач звернувся до суду із позовною вимогою про зобов`язання відповідача вчинити дії із зняття арешту.

Водночас, з огляду на встановлені судом обставини щодо помилкового арешту майна позивача, який не є учасником виконавчих проваджень за виконавчим листом від 03.11.2008 року №2-1926, та враховуючи, що виконавче провадження, в рамках якого здійснено спірний арешт завершено, а матеріали цього виконавчого провадження знищено, суд дійшов висновку про вихід за межі позовної вимоги та, що ефективним захистом прав позивача є саме задоволення позовної вимоги шляхом зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , належної на праві приватної власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), накладений відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві на підставі виконавчого листа №2-1926 від 03 листопада 2008 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва безпосередньо судом.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом виявлено порушення відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для виходу за межі позовних вимог та часткового їх задоволення.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з квитанцією 21.01.2020 року №43750 позивачем сплачено судовий збір в сумі 840, 80 грн.

Відтак, з огляду на часткове задоволення позову через вихід за межі позовних вимог, суд дійшов висновку про присудження на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 840, 80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_5 ) задовольнити частково.

2. Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , належної на праві приватної власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), накладений відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві на підставі виконавчого листа №2-1926 від 03 листопада 2008 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва.

3. В іншій частині відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (іпн.НОМЕР_5) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві) судовий збір у розмірі 804, 80 (вісімсот чотири) грн. 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві) (, адреса: 02094, м. Київ, вул. Краківська, будинок 20)

Повне рішення складено 16.03.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна