Справа № 640/20727/19
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2020-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 березня 2020 року

Київ

справа №640/20727/19

адміністративне провадження №К/9901/5328/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/20727/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі її Президентів про зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Держави Україна, в особі Президентів України, суддів Яковенко М.М., Амельохіна В.В, де просив:

визнати Указ Президента України № 479/92 від 18.09.1992 року та Постанову Кабінету Міністрів України № 411 від 21.07.1992 року нечинними;

забезпечити оплату переїздів, лікування позивача, розподілити витрати між відповідачами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року позовну заяву залишень без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України в зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення позовної зави без руху.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі її Президентів про зобов`язання вчинити дії повернуто апелянту разом із доданими до скарги матеріалами.

Не погоджуючись із зазначеними ухвалами судів попередніх інстанції ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

У поданій касаційній скарзі скаржник, з посиланням на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані ухвали судів попередніх інстанцій.

За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 1 статті 328 КАС України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини 1 статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. До вказаного переліку, з урахуванням положень пунктів, зокрема, віднесено ухвалу про повернення заяви позивачеві (заявникові).

За приписами частини 3 статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, про повернення апеляційної скарги.

Щодо оскарження ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року про повернення позовної заяви.

Законодавством визначено, що обов`язковою умовою для реалізації особою права на касаційне оскарження є перегляд судового рішення в апеляційному порядку.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року про повернення позовної заяви повернуто скаржнику на підставі частини 2 статті 298 КАС України.

Тобто ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року не було переглянуто в апеляційному порядку.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 не переглядалося, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року.

Також, у касаційній скарзі ОСОБА_1 предметом оскарження визначено ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року про повернення апеляційної скарги.

Перевіривши зміст оскаржуваного судового рішення, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції приходить до таких висновків.

ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року про повернення позовної заяви у справі № 640/20727/19.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі її Президентів про зобов`язання вчинити дії - залишено без руху.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не відповідає вимогам встановленим статтею 296 КАС України, а саме до апеляційної скарги не додано докази, що підтверджують сплату апелянтом судового збору та не надано доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для звільнення його від сплати судового збору, а також в апеляційній скарзі апелянтом не зазначено обґрунтування вимог апеляційної скарги із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та/або застосування норм права.

На виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, позивачем 27 січня 2020 року подано уточнену апеляційну скаргу з обґрунтуванням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та/або застосування норм права судом першої інстанції та із додаванням копій апеляційної скарги відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Також, на виконання вимог зазначеної ухвали апелянтом подано клопотання, в якому, посилаючись на відсутність коштів для сплати судового збору, просить звільнити його від сплати судового збору.

Перевіривши матеріали справи та доводи заяви позивача про звільнення від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру судового збору, звільнення від його сплати, відстрочення або розстрочення його сплати, оскільки апелянтом не надано суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження скрутного матеріального становища.

За змістом пункту 1 частини 5 статті 296 КАС України до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

Відповідно до частини 2 статті 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За правилами пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, в установлений судом строк, вона повертається позивачеві.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу з підстав не усунення недоліків скарги, вірно застосував положення пункту 1 частини 4 статті 169 та частини 2 статті 298 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.

Щодо доводів скаржника в частині незгоди з позицією суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для звільненні його від сплати судового збору, Верховний Суд зазначає наступне.

За приписами частини 1 статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до частин 1, 2 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною другою цієї ж статті закріплено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналіз вказаної норми дає підстави зробити висновок про те, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

Особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану та, за наявності, обставини, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом права зменшити тягар несення судових витрат у частині сплати судового збору. Такі обставини повинні бути підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами.

Суд, що вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги), встановивши за результатом розгляду відповідного клопотання наявність установленої законом підстави для зменшення тягаря несення судових витрат та дійшовши висновку про необхідність реалізації такого свого права, самостійно, зважаючи на наявні обставини, визначає спосіб зменшення цього тягаря. Визначення способу зменшення тягаря несення судових витрат є прерогативою (виключним правом) відповідного суду.

З наведеного вбачається, що звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість реалізації якого пов`язується з майновим станом особи.

Суд також виходить з того, що саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

Суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини 2 цієї ж статті у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Дія цієї норми поширюється, серед іншого, на ухвали судів апеляційної інстанції, перелік яких наведений у частині 3 статті 328 КАС України, який включає й ухвали суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою еликоівана ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/20727/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі її Президентів про зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду