Справа № 280/6459/19
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

16 березня 2020 року Справа № 280/6459/19 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (69096, м. Запоріжжя, бул. Вінтера, буд. 14; ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (далі - відповідач), в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати дії відповідача по позбавленню позивача майна - права на 50-відсоткову знижку з оплати житлово-комунальних послуг, не правомірними;

- зобов`язати відповідача проводити розрахунки за надання 50-відсоткової знижки з оплати житлово-комунальних послуг позивачу за правилами, що вставлені постановами Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 та від 19.04.2019 року № 373.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що звільнився зі служби в міліції у жовтні 1999 року за хворобою. Після звільнення держава виконала надані гарантії з соціального захисту - за позивачем і членами його сім`ї на довічно було збережено право на 50-відсоткову знижку по оплаті жилої площі. комунальних послуг, а також палива. У підтвердження цього позивачу була видана довідка УМВС України у Запорізькій області за № 86/11990. У 2004 році відповідач включив позивача до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги. Житлово-комунальні послуги позивачу постачають ТОВ «Запоріжгаз збут» - з постачання природного газу. ТОВ «Запоріжжяелектропосточання» з постачання електричної енергії. КП «Водоканал» з постачання холодної води та водовідведення. ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» з вивозу відходів. Позивач вважає, що пільги з оплати житлово-комунальних послуг йому мають надавати постачальники комунальних послуг, а розраховуватися за їх надання повинен надавати відповідач. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2019 року № 373 затверджено Порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі. Згідно частини другої пункту 7 цієї постанови, виплата суми пільги здійснюється на підставі заяви пільговика, поданої структурному підрозділу з питань соціального захисту населення. Так, 06.10.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснювати виплату пільг у готівковій формі, проте листом № 10-09/6466 від 09.10.2019 відповідач відмовив йому у виплаті пільг, вказавши, що право на пільги з оплати житлово-комунальних послуг позивач втратив у зв`язку з припиненням чинності Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 580- VIII. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

Ухвалою суду від 28.12.2029 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. 24.01.2020 позивачем через канцелярію суду надано документи на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.11.01.2019 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 28.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 280/6459/19.

Відповідач позовні вимоги не визнав, 21.02.2020 надавши до суду відзив на позовну заяву (вх.№8285), в якому зазначено, що згідно пункту 1 та пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.07.2015 № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» з 07.11.2015 втратив чинність Закон України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію». Таким чином, з 07.11.2015 втратили право на пільги особи, які мали право на пільги згідно з Законом України «Про міліцію». Згідно пункту 3 Закону України від 23.12.2015 № 900-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені Законом України від 02.07.2015 № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей. Розділом IX Закону України «Про Національну поліцію» пільги на житлово-комунальні послуги не передбачено. Враховуючи вищенаведене, для здійснення позивачу виплати пільг у готівковій формі немає законних підстав. Крім того, зазначив про те, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист, а тому посилання позивача на положення Конституції України, зокрема, ч.3 ст.22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, відповідач вважає, що твердження апелянта базуються на особистому невірному тлумаченні норм законодавства, є необґрунтованими. Вважає, що управління діяло у межах своїх повноважень і у спосіб, встановлений чинним законодавством, у зв`язку із чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

25.02.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№8750), в якій зазначено, що Закони України «Про міліцію» та «Про Національну поліцію» ніколи не діяли в один час і не врегульовували одночасно одні і ті ж суспільні відносини. Згідно пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», цей Закон набирав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Згідно пункту 5 цих положень Закону, з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», втратив чинність Закон України «Про міліцію». Таким чином, ствердження про втрату позивачем права на знижку з оплати житлово-комунальних послуг, а також палива, які побудовані на рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 4-зп, є необґрунтованими.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

21.10.1999 позивач звільнився з МВС України у відставку через хворобу, о підтверджується випискою з наказу від 21.10.1999 №274о/с.

На теперішній час ОСОБА_1 є пенсіонером міліції.

Частиною 2 ст. 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, в редакції чинній на час звільнення позивача, було встановлено, що працівники міліції користуються пільгами при розподілі житла, встановленні квартирних телефонів, влаштуванні дітей у дошкільні заклади, вирішенні інших питань соціально-побутового забезпечення у порядку, передбаченому законодавством України.

Також, ч. 4 ст. 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ було передбачено, що працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

На виконання вимог Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ та на підтвердження права на 50% знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива, УМВС України у Запорізькій області була видана позивачу довідка за № 86/11990.

У 2004 році ОСОБА_1 було включено до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 та Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII були внесені зміни до ст.. 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, щодо умов надання пільг.

З 07.11.2015, в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІ, втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, яким були передбачені пільги по оплаті житлово-комунальних послуг.

06.10.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив здійснювати виплату пільг у готівковій формі з листопада 2019 року

Листом від 09.10.2019 за вих.№10-09/6466 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що право на пільги з оплати житлово-комунальних послуг він втратив у зв`язку з припиненням чинності Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 580-VІІІ.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку заявленим вимогам та вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про міліцію», який втратив чинність 07.11.2015, працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо в межах норм, встановлених законодавством.

Пунктом 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року в статтю 22 Закону України «Про міліцію» частини шосту та сьому викладено у такій редакції: «За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Пільги, передбачені частинами четвертою, п`ятою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Пунктом 1 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII у Законі України «Про міліцію» ч. 7 ст. 22 викладено у наступній редакції: «Установити, що пільги, передбачені частинами четвертою, п`ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

04.06.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №389 (набрала чинності 01.07.2015), якою затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку його дія поширюється, зокрема, на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законом України «Про міліцію» (у тому числі звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2016 №36 у п. 2 зазначеного Порядку було виключено слова «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв`язку з виконанням службових обов`язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні).

З 07.11.2015 у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію», внаслідок чого особи, які користувалися пільгами згідно із Законом України «Про міліцію», з 07.11.2015 втратили право на пільги.

Згідно з абз. 2 п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» (у редакції Закону від 23.12.2015 №900-VIII) за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Оскільки, пільги на оплату житлово-комунальних послуг в Законі України «Про Національну поліцію» не передбачені, відсутні встановлені законом підстави для поновлення позивачу пільг, на які він мав право і якими користувався відповідно до ст. 22 Закону України «Про міліцію», у зв`язку з чим дії відповідача щодо припинення застосування пільг на житлово-комунальні послуги є правомірними.

Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового правового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України «Про Національну поліцію», в якому у прикінцевих та перехідних положеннях встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, які передбачені Законом України «Про Національну поліцію», тому пріоритетними в даному випадку є положення саме цього Закону.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі №227/1458/16-а (№ в ЄДРСР 78771548).

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 обов`язки по проведенню розрахунків з постачальниками послуг за надання пільг покладено на головних розпорядників коштів місцевих бюджетів, якими призначаються керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад. до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2019 року № 373 затверджено Порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі. Згідно частини другої пункту 7 цієї постанови, виплата суми пільги здійснюється на підставі заяви пільговика, поданої структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на вищезазначені пільги, суд вважає необґрунтованими вимоги щодо зобов`язання відповідача проводити розрахунки за надання 50-відсоткової знижки з оплати житлово-комунальних послуг позивачу за правилами, що вставлені постановами Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 та від 19.04.2019 року № 373.

Стосовно посилання позивача на положення Конституції України, зокрема, ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлені чинним законодавством пільги не є довічними, як про це зазначає позивач, а залежать від конкретних положень чинного законодавства, яке визначає, чи надаються пільги певній категорії осіб чи ні. Не можна вважати пільги досягнутою соціальною гарантією, яку забороняється звужувати за нормами Конституції України, оскільки пільги безпосередньо пов`язані із правовим статусом певної особи, а не із досягненням особою певних соціальних гарантій, як, наприклад, набуття права на призначення пенсії чи її перерахунок, яких особу неможливо позбавити наступними змінами в законодавстві. Тобто при зміні правового статусу працівника міліції (поліції) шляхом позбавлення їх певних пільг, такі пільги перестають надаватись всім особам цієї категорії, а не тільки тим, хто стане міліціонером (поліцейським) в майбутньому.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За змістом ст. 22 Конституції України звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Крім того, у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що із закріпленим в ст.46 Конституції України правом громадян кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення.

У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (п. 6 ч. 1 ст. 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (ч. 2 ст. 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (ст.. 98).

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

При цьому Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також безпідставним є посилання позивача на те, що відповідно до статті 58 Конституції України права на соціальні пільги не можуть бути позбавлені особи, які вже їх отримали, з огляду на наступне.

Стосовно дії закону в часі суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ця норма є загальновизнаним принципом права, який знайшов своє відображення в Конституції України як гарантія прав і свобод людини і громадянина, який треба розуміти так, що дія нормативно-правового акту починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Також, в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У даному випадку, позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог, в той же час відповідач діяв в межах та в спосіб передбачений Конституцією та Законами України.

З урахуванням вищевикладених обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, відповідно до вимог ст. 139 КАС України, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 139, 143, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (69096, м. Запоріжжя, бул. Вінтера, буд. 14; ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 16.03.2020.

Суддя М.С. Лазаренко