Справа № 240/9483/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/9483/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Л.А.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

11 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю: секретаря судового засідання:Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконавчого комітету Житомирської міської ради на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, за участю третьої особи-КП "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" про скасування пункту рішення,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради, за участю третьої особи-КП "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління", в якому просив скасувати пункт 2 Рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №434 від 18.05.2016 "Про встановлення вартості проїзду в міському електротранспорті в нічний час".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 позов задоволено частково:

-визнано протиправним та нечинним п.2 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №434 від 18.05.2016 "Про встановлення вартості проїзду в міському електротранспорті в нічний час".

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що позивач не надав доказів користування міським електротранспортом в нічний час, а саме-відповідного проїзного квитка.

Крім того, скаржник звернув увагу, що суд першої інстанції не з`ясував коли саме ОСОБА_1 дізнався про існування оскаржуваного рішення. На переконання відповідача, вказана обставина мала суттєве значення для вирішення питання про поновлення строку звернення позивача до суду.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повноважного представника в судове засідання не направив, від останнього надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №434 від 18.05.2016 встановлено вартість проїзду в міському електротранспорті у нічний час.

Зокрема, п.1 вказаного рішення передбачено, що вартість проїзду в міському електротранспорті у нічний час встановлено у розмірі 6,00 грн.

Пунктом 2 рішення визначено, що даний тариф у нічний час роботи встановлено для всіх категорій громадян.

Нічним часом роботи зазначено період з 23.00 до 06.00 години (п.3 рішення).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, а згідно із посвідченням серії НОМЕР_2-учасником бойових дій.

Вважаючи, що пунктом 2 вказаного рішення порушено його право на пільговий проїзд, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність свого рішення та відповідність його вимогам ч.2 ст.2 КАС України. Натомість, позивачем підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України регламентовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, Законами України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", від 26 квітня 2001 року №2402-III "Про охорону дитинства", від 16 грудня 1993 № 3721-XII "Про основи соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", від 28 лютого 1991 №796-XII "Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", від 23 березня 2000 № 1584-III "Про жертви нацистських переслідувань", постановою Кабінету Міністрів України "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування" від 17.05.1993 №354 та деякими іншими нормативними актами певним категоріям громадян надано право пільгового (безплатного) проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також автобусами приміських і міжміських маршрутів.

Ч.3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР унормовано, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За змістом статті 30 вказаного Закону повноваження виконавчих органів міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку, зокрема затвердження маршрутів і графіків руху, правил користування міським пасажирським транспортом незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством.

При цьому, згідно із пп.2 п."а" ст.28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Закон України "Про міський електричний транспорт" від 29.06.2004 №1914-IV визначає правові, організаційні та соціально-економічні засади функціонування міського електричного транспорту загального користування на ринку транспортних послуг і спрямований на створення сприятливих умов для його розвитку, задоволення потреб громадян у доступних, якісних і безпечних перевезеннях.

Сфера дії вказаного Закону поширюється на регулювання відносин, які пов`язані з діяльністю у сфері міського електричного транспорту загального користування, в яких беруть участь замовники транспортних послуг, перевізники та пасажири (ст.2 Закону).

У ч.3 ст.4 Закону України "Про міський електричний транспорт" зазначено, що оплата транспортних послуг проводиться безпосередньо пасажирами та замовником. Право на користування транспортними послугами надає придбаний разовий квиток, закомпостований абонементний талон, проїзний квиток тривалого користування, картка, посвідчення або довідка, що дає право на пільговий проїзд згідно із законодавством.

Ч.4 ст.4 Закону України "Про міський електричний транспорт" регламентовано, що фінансування перевезення пільгової категорії громадян здійснюється згідно із законодавством.

Згідно частини п`ятою статті 4 Закону України "Про міський електричний транспорт" перевізник не вправі відмовлятися від пільгових перевезень, крім випадків, передбачених законами.

За правилами ч.3 ст.8 Закону України "Про міський електричний транспорт" місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування забезпечують реалізацію державної політики у сфері міського електричного транспорту, а також розробляють регіональні та місцеві програми його розвитку і забезпечують їх виконання, встановлюють тарифи на проїзд, організовують перевезення пасажирів та здійснюють контроль за ним, встановлюють порядок справляння плати за проїзд, інформують населення про зміни, що стосуються надання транспортних послуг, забезпечують координацію роботи, пов`язаної з функціонуванням міського електричного транспорту та інших видів міського транспорту, створюють належні дорожні умови для здійснення перевезень, реалізують заходи з розвитку, вдосконалення та облаштування маршрутної мережі, виконують інші функції щодо створення безпечних умов діяльності у сфері міського електричного транспорту згідно із законодавством.

Статтею 14 Закону України "Про міський електричний транспорт" передбачено, що тарифна політика у сфері міського електричного транспорту ґрунтується на принципах забезпечення доступності транспортних послуг та створення умов для здійснення сталих і безпечних пасажироперевезень.

Установлення тарифів на проїзд у транспорті здійснюється з урахуванням необхідності забезпечення беззбиткової роботи перевізників та забезпечення захисту малозабезпечених громадян. У разі встановлення рівня тарифу, який не покриває витрат, пов`язаних з перевезенням пасажирів, втрати перевізника компенсуються уповноваженим органом, яким затверджуються тарифи, за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Оплата замовником обсягів надання транспортних послуг здійснюється відповідно до Правил надання послуг міським електричним транспортом.

Розрахунки тарифів на проїзд здійснюються відповідно до Порядку формування тарифів на послуги міського електричного транспорту, який затверджується центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту.

Статтею 12 Закону України "Про транспорт" від 10.11.1994 №232/94-ВР визначено обов`язки та права підприємств транспорту.

Зокрема, підприємства транспорту зобов`язані забезпечувати права на пільги громадян щодо користування транспортом.

Відповідно до п.26 Правил надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом, затверджених Постановою КМУ від 23.12.2004р. №1735, документом на право одержання транспортних послуг є придбаний пасажиром разовий квиток (жетон), закомпостований абонементний талон, проїзний квиток (картка) тривалого користування, посвідчення, що дає право на пільговий проїзд відповідно до законодавства.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що повноваження відносно встановлення тарифів на транспортні послуги, порядок надання таких послуг відносяться до компетенції виконавчих органів місцевих рад. В той же час, установлення тарифів на проїзд у транспорті здійснюється з урахуванням необхідності забезпечення підприємствами транспорту права на пільги громадян щодо користування транспортом.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обмеження права на пільги щодо безоплатного проїзду окремим категорія громадян, встановленого чинним Законодавством України.

Натомість, пунктом 2 оскаржуваного позивачем рішення обмежено право громадян, які користуються пільгами щодо безкоштовного проїзду в міському електротранспорті, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний пункт рішення прийнято відповідачем всупереч Конституції та законам України, є протиправним та має бути визнаний нечинним з урахуванням вимог ст.264 КАС України.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що ОСОБА_1 доведено наявність у нього права оскаржити даний нормативно-правовий акт, оскільки останній належить до категорії громадян, яким надано пільги щодо безкоштовного проїзду в міському електротранспорті, тобто є суб`єктом правовідносин, у яких застосовується цей акт.

Доводи відповідача про те, що позивачем порушено строк звернення до суду, встановлений ст.122 КАС України, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що оцінка обставин, стосовно поновлення строку звернення ОСОБА_1 до суду, надавалася судом першої інстанції, однак відповідачем в суді першої інстанції питання про залишення позову без розгляду не порушувалося та не заперечувалось щодо поновлення строку звернення до суду. Не зазначалось про подання позову поза межами строку, передбаченого ст.122 КАС України і в відзиві на позовну заяву.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування п.2 виконавчого комітету Житомирської міської ради №434 від 18.05.2016 "Про встановлення вартості проїзду в міському електротранспорті в нічний час".

Варто зазначити, що 05.12.2019 №1317 Житомирською міською радою прийнято рішення "Про встановлення вартості проїзду в міському пасажирському транспорті загального користування", яким, окрім встановлення нових тарифів на вартість проїзду, визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №434 від 18.05.2016 "Про встановлення вартості проїзду в міському електротранспорті в нічний час". Однак, колегія суддів звертає увагу, що на момент надання судом першої інстанції оцінки правомірності п.2 вказаного рішення, останнє було чинне.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 304, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу виконавчого комітету Житомирської міської ради залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 березня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.