Справа № 825/100/15-а
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/100/15-а Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Єгорової Н.М.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Кудрявцева О.О.,

від відповідача (апелянта): не з`явились,

від третьої особи: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року до Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.06.2014 № 139 о/с його поновлено на службі з 30.04.2010, але грошове забезпечення за час вимушеного прогулу було виплачено не в повному обсязі.

Крім того, позивач стверджував, що 11.07.2014 він звільнився зі служби за віком, але йому не в повному обсязі виплачена компенсація за неотримані дні відпустки, грошове забезпечення тривалий час не виплачувалось, у наданій до органу пенсійного фонду довідці відповідачем не відображено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та за червень-липень 2014 року.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії УДАІ УМВС України в Чернігівській області щодо невиплати ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням в 2014 році грошової компенсації за 7 днів невикористаної відпустки. Стягнуто з УДАІ УМВС України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану в 2014 році відпустку в сумі 406 (чотириста шість) грн. 70 коп. Визнано протиправними дії УДАІ УМВС України в Чернігівській області щодо не включення до довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення розмір грошового забезпечення, отриманого ОСОБА_1 в червні 2014 року. Зобов`язано УДАІ УМВС України в Чернігівській області надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення з зазначенням розміру грошового забезпечення, отриманого ОСОБА_1 в червні 2014 року.

Постановою Верховного Суду від 16 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року в задоволеній частині позовних вимог та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 2010 року по 2013 рік - залишено без змін, а в іншій частині позовних вимог справу № 825/100/15-а направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15 жовтня 2015 року) задоволено повністю. Визнано протиправними дії Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо невиплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2011 по 05.06.2014 та стягнуто на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2011 по 05.06.2014 в сумі 83893,36 грн. Стягнуто з Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області грошове забезпечення за час затримки розрахунку по виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.06.2014 по 29.10.2019 в сумі 149 516,13 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, що на переконання апелянта, є підставою для скасування судового рішення.

Зокрема, апелянт вказує про те, що судом першої інстанції було безпідставно не прийнято до уваги довідку Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області надану на запит суду, якою визначено середню заробітну плату за період з березня по квітень 2010 року та середньоденну заробітну плату позивача за вказаний період.

Таким чином, відподадач зауважує, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено наявні у справі докази та встановлено всі обставини справи.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що судом першої інстанції надано невірну юридичну оцінку обставинам, що мають значення для справи, що у свою чергу спричинило помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та призвело до винесення незаконного рішення.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній заперечує проти доводів апеляційної скарги з огляду на їх безпідставність та необгрунтованість та просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання апелянт, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи явку уповноваженого представника до суду не забезпечив та про причини його неявки суду не повідомив, будь-яких заяв або клопотань до суду не надав.

Керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України колегія суддів визнала за можливе здійнити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі та наполягав на задоволенні її вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, Наказом УМВС України в Чернігівській області № 139 о/с від 06 червня 2014 року, на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2010 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 травня 2013 року, позивача поновлено на посаді інспектора сектору дорожньо-патрульної служби та організації розшуку викраденого автотранспорту відділу Державної автомобільної інспекції УМВС з 30 квітня 2010 року.

11 липня 2014 року наказом УМВС України в Чернігівській області № 188 о/с підполковника міліції ОСОБА_1 юрисконсульта сектору моніторингу та юридичного забезпечення управління Державної автомобільної інспекції УМВС, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (за віком).

Після звільнення, позивачу виплачено грошове забезпечення в сумі 3679 грн 46 коп., вихідна допомога в сумі 54468 грн 75 коп., компенсація за невикористану відпустку в році звільнення в сумі 871 грн 50 коп., грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один рік в сумі 27893 грн 52 коп.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача, як роботодавця та з метою їх відновлення ОСОБА_1 звернувся за захистом до суду з даним позовом.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд, у постанові від 16 травня 2019 року вказав про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, що позивач повинен був вчиняти активні дії щодо його поновлення на роботі, а його грошове забезпечення за час вимушеного прогулу повинно обраховуватись за період з 14 грудня 2012 року по 28 травня 2013 року (прийняття рішення Вищим адміністративним судом України), оскільки відповідно до вимог чинного законодавства виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Крім того, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд касаційної інстанції не погодився з висновками судів щодо відмови у стягненні на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з цим, зауважив, що судами попередніх інстанцій не встановлено, коли саме відповідачем було здійснено остаточну виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу і не враховано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Під час нового розгляду справи представник позивача уточнила позовні вимоги та остаточно просила суд:

- визнати протиправними дії Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо невиплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2011 по 05.06.2014;

- стягнути на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2011 по 05.06.2014 в сумі 83893,36 грн.

- стягнути з Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області грошове забезпечення за час затримки розрахунку по виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.06.2014 по 15.10.2019 в сумі 148 435,03 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, Чернігівський окружний адміністративний суд виходив з того, що розрахунок позивача про грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2011 по 05.06.2014 та грошового забезпечення за час затримки розрахунку по виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.06.2014 по дату винесення рішення є обґрунтованим, оскільки підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Переглядаючи справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16 травня 2019 року, колегія суддів зазначає про таке.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідачем не заперечується право позивача на отримання грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2011 по 05.06.2014, а також грошового забезпечення за час затримки розрахунку по виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період 06.06.2014 по 29.10.2019, проте апелянт категорично не погоджується із розрахунком відповідних сум, що належать позивачу до виплати.

За наведених обставин, колегія суддів не надає правової оцінки в частині права позивача на отримання грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а також за час затримки розрахунку по виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за визначені в оскаржуваному судовому рішенні періоди, та вирішує питання щодо законності рішення суду першої інстанції виключно в частині правильності розрахунків відповідних сум, що належать позивачу до виплати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Як було встановлено судом, Наказом УМВС України в Чернігівській області № 139 о/с від 06 червня 2014 року, на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2010 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 травня 2013 року, позивача поновлено на посаді інспектора сектору дорожньо-патрульної служби та організації розшуку викраденого автотранспорту відділу Державної автомобільної інспекції УМВС з 30 квітня 2010 року.

Отже, період вимушеного прогулу позивача становить з 01 травня 2010 року по 05 червня 2014 року.

Разом з тим, як вірно було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2010 року по 30 квітня 2011 року було виплачено позивачу 28 листопада 2014 року через відділення Ощадбанку м. Чернігів у розмірі 27893,52 грн. виходячи грошового забезпечення позивача за один місяць у розмірі 2324,46 грн. (том 1, а.с. 142).

Колегія суддів зазначає, що за приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На виконання вимог суду першої інстанції відповідачем було подано до суду інформацію згідно з якою відповідач зазначає, що середня заробітна плата позивача за період з березня по квітень 2010 року складає 1764,79 грн., а середньоденна заробітна плата за вказаний період складає 57,86 грн.

При цьому, суб`єктом владних повноважень не було подано до суду належним чином завіреної довідки із визначенням розміру грошового забезпечення позивача.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що розмір грошового забезпечення позивача за період з 01 травня 2010 року по 30 квітня 2011 року було розраховано відповідачем виходячи із середньої заробітної плати 2324,46 грн. та відповідно середньоденної заробітної плати у сумі 108,11 грн. (2324,46 грн. : 43 робочі дні). При цьому, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що зміни в оплаті праці позивача за відповідний період не відбувалось.

У свою чергу, доказів відносно різниці у розмірі середньої заробітної плати позивача визначеної у довідці про розрахунок щодо виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (за один рік) ОСОБА_1 за період з травня 2010 року по квітень 2011 року, а також вказаної відповідачем у листі від 15.10.2019 № 8/12-2934 за період з березня по квітень 2010 року відповідачем до суду не надано.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта відносно того, що позивачем та судом першої інстанції не правильно взято до розрахунку період з травня 2010 року по квітень 2011 року, у той час як згідно з вимогами законодавства таким періодом має бути березень - квітень 2010 року, тобто два останні місяці перед звільненням.

З даного приводу, колегія суддів зазначає, що під час визначення розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу позивача за період з травня 2010 року по квітень 2011 року (які були виплачені позивачу) відповідач так само повинен був обчислювати відповідну суму виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто березень-квітень 2010 року.

За наведених обставин та враховуючи, що зміни в оплаті праці позивача за відповідний період не відбувалось, як то вказує апелянт, то відповідно суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність врахування для розрахунку грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 у сумі 2324,46 грн.

Щодо доводів апелянта про те, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача повинен визначатись шляхом ділення середньомісячної заробітної плати (за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата) на кількість календарних днів, а не робочих, то колегія суддів зазначає, що ці доводи не ґрунтуються та нормах законодавства та не відповідають обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у випадку визначення середньоденної заробітної плати з розрахунку календарних днів, розрахунок суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу також необхідно обчислювати виходячи з календарних днів, а не робочих.

Разом з тим, відповідачем не надано суду жодних доказів про те, що графік роботи позивача не передбачав вихідних днів.

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно з приписами п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Тобто, з наведеного слідує, що обчислення заробітної плати за місяць роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а отже обчислення середньоденної заробітної плати відповідно відбувається шляхом ділення середньомісячної заробітної плати на кількість робочих днів/годин.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість розрахунку позивача про грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2011 по 05.06.2014 та грошового забезпечення за час затримки розрахунку по виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.06.2014 по дату винесення рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

Н.М. Єгорова