Справа № 640/22415/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Мельничука В.П.

Федотова І.В.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим про визнання незаконною постанови в частині, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа - Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:

- визнати незаконними та такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили, неправомірно обмежують права людини, положення Змін, що вносяться до Постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №304, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 304» №784 від 12 вересня 2018 року в частині:

1) пункту 2 Змін, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №304, а саме - положення стосовно доповнення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року № 304 абзацом такого змісту:

«Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим - приймається за погодженням з Главою Адміністрації Президента України;»;

2) пункту 3 Змін, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №304, а саме - положення стосовно виключення з Додатку (Додатку 1 у новій редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 304) такої позиції:

«Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим

13100

Перший заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим

12900

Заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим

12500»;

3) наявності у назві Додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №304, запровадженого пунктом 4 Змін, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №304 слів «Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим»;

4) наявності у тексті Додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №304, запровадженого пунктом 4 Змін, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №304 слів

«Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим

1,6

Перший заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим 1,4

Заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим

1,25».

- зобов`язати Кабінет Міністрів України впорядкувати, шляхом схвалення нормативно-правового акту, питання визначення місячного службового окладу Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим та питання порядку погодження рішення про виплату Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим надбавки за інтенсивність праці, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань суб`єктом призначення, відповідно до вимог статей 2, 8, 9, 15 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» від 2 березня 2000 року №1524-ІІІ;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_1 через незаконне рішення органу державної влади у частині регламентації його трудових прав, а саме: через схвалення Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 304» №784 від 12 вересня 2018 року щодо порядку оплати праці Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим у розмірі 30 000,00 (тридцяти тисяч) грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти в нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що оскаржувана постанова є протиправною, з тих підстав, що юрисдикція Представництва не є та не може бути за жодних обставин юрисдикцією державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, м.м. Києва або Севастополя.

17 лютого 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення документів до справи.

20 лютого 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

11 березня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про доповнення до апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до п. 7 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, умови оплати праці працівників органів державної влади, інших державних органів, їх апаратів (секретаріатів), державних підприємств, установ та організацій, органів влади Автономної Республіки Крим, які на день набрання чинності цим Законом є державними службовцями і посади яких відповідно до цього Закону не є посадами державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України і не можуть передбачати зменшення розміру їх заробітної плати.

На виконання вказаних законодавчих положень, Постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу» (у редакції до 04.10.2018 р.) затверджено розміри посадових окладів посадових осіб, керівників, керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу» (далі - керівні працівники), згідно з додатком.

Приписами п. 4 вказаної Постанови (у редакції до 04.10.2018 р.) визначено, що рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, премії, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань приймається в порядку, установленому керівником відповідного органу, в межах затвердженого фонду оплати праці.

При цьому, рішення про виплату надбавки за інтенсивність праці, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань: Прем`єр-міністру України, Першому віце-прем`єр-міністру України, віце-прем`єр-міністру України, Міністру Кабінету Міністрів України та його заступникам - приймається за погодженням з Прем`єр-міністром України; міністру - приймається за погодженням з віце-прем`єр-міністром України згідно з визначеним Кабінетом Міністрів України розподілом повноважень відповідно до подання керівника державної служби в державному органі; першому заступнику та заступнику міністра - приймається за погодженням з міністром відповідно до подання керівника державної служби в державному органі.

Додатком до вказаної Постанови (у редакції до 04.10.2018 р.) «Розміри посадових окладів посадових осіб, керівників, керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу» визначено, що для посади «Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим» місячний посадовий оклад становить 13 100,00 грн., для посади «Перший заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим» - 12 900,00 грн., а для посади «Заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим» - 12 500,00 грн.

У той же час, Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304» (яка набрала чинності 04.10.2018 р.) внесено до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 р. №304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», зокрема, наступні зміни.

Пункт 4 доповнено абзацами такого змісту: «Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим - приймається за погодженням з Главою Адміністрації Президента України;».

У додатку до постанови виключено такі позиції: «Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим - 13100; Перший заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим - 12900; Заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим - 12500»;

Доповнено постанову додатком 2 змісту: «КОЕФІЦІЄНТИ СПІВВІДНОШЕНЬ посадових окладів керівних працівників обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», до посадового окладу керівника державної служби в державному органі, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, мм. Києва або Севастополя».

Також, вказаним додатком (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304») для посади «Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим» визначено коефіцієнт співвідношень у розмірі 1,6; для посади «Перший заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим» - 1,4 та для посади «Заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим» - 1,25.

Вважаючи вказані положення Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304» такими, що не відповідають акту вищої юридичної сили, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.

В силу статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VІІ (далі - «Закон № 794-VІІ»), Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно частини 2 статті 3 Закону №794-VІІ, Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 4 Закону № 794-VІІ визначено, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно частини 3 статті 4 Закону № 794-VІІ, Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

Частинами 1 та 2 статті 49 Закону № 794-VІІ установлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 50 Закону № 794-VІІ, проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

За приписами частини 1 статті 51 Закону № 794-VІІ, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

За змістом пункту 1 параграфу 32 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 18 липня 2007 р. (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1156 від 9 листопада 2011 р.) (далі - «Регламент»), проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту. Розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення Мін`юстом правової експертизи.

Пунктами 1, 2, 4, 5 § 33 глави 2 розділу 4 Регламенту зазначено, що головним розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проект акта до Кабінету Міністрів України.

Розробниками проектів актів Кабінету Міністрів України є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.

Якщо питання, що потребує: врегулювання, належить до компетенції кількох органів виконавчої влади, розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, компетенція якого у відповідній сфері правового регулювання є домінуючою. Інші органи виконавчої влади, що відповідно до компетенції беруть участь у розробленні проекту акта або його погодженні, є: заінтересованими органами.

Проект акта Кабінету Міністрів України підлягає погодженню усіма заінтересованими органами, зокрема, Міністерством фінансів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Національним агентством України з питань державної служби, Міністерством юстиції України. Крім того, проект акта опрацьовано Адміністрацією Президента України та Національним агентством з питань запобігання корупції.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304» (яка набрала чинності 04.10.2018 р.) внесено до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 р. №304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», зокрема, наступні зміни.

Пункт 4 доповнено абзацами такого змісту: «Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим - приймається за погодженням з Главою Адміністрації Президента України».

У додатку до постанови виключено такі позиції: «Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим - 13100; Перший заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим - 12900; Заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим - 12500»;

Доповнено постанову додатком 2 змісту: «КОЕФІЦІЄНТИ СПІВВІДНОШЕНЬ посадових окладів керівних працівників обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», до посадового окладу керівника державної служби в державному органі, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, мм. Києва або Севастополя».

Також, вказаним додатком (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304») для посади «Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим» визначено коефіцієнт співвідношень у розмірі 1,6; для посади «Перший заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим» - 1,4 та для посади «Заступник Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим» - 1,25. (Т.1., а.с. 147-151).

Крім цього, колегією суддів встановлено, що, в обґрунтування наявного у позивача порушеного права, ним зазначено, що у період з 04.10.2018 р. (дата набрання чинності оскаржуваної Постанови) до 07.12.2018 р. (дата звільнення) позивач перебував на посаді Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим. Проте, з огляду на прийняття Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 304» від 12.09.2018 №784, яка, за твердженням позивача, змінює істотні умови праці в частині її оплати, ним подано заяву про звільнення.

У відповідності до ч. 2 ст. 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Отже, у період з 04.10.2018 р. до 07.12.2018 р. оскаржувана Постанова була застосована по відношенню до ОСОБА_1 , що, в силу ч. 2 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, надає йому право на оскарження постанови у наведеній частині.

Так, матеріали справи свідчать, що головним розпорядником Постанови № 784 є Міністерство соціальної політики України. Дана Постанова розроблена з метою врегулювання питання погодження виплати надбавок за інтенсивність праці, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на виконання доручення Віце- прем`єр-міністра України П. Розенка від 16.04.2018 р. № 15467/1/1-18.

Згідно з пунктом 1 § 37 глави 3 розділу 4 Регламенту, розробник з урахуванням строків, визначених у § 38 для погодження проекту акта Кабінету Міністрів заінтересованими органами, а також, пунктом 2 § 46 для проведення Мін`юстом правової експертизи, надсилає заінтересованому органу проект акта Кабінету Міністрів, завізований керівником органу, який є розробником, разом з пояснювальною запискою, а також, порівняльною таблицею (якщо проектом акта передбачено внесення змін до інших актів Кабінету Міністрів).

Відповідно до пункту 1 § 44, пункту 1 § 46 глави 4 розділу 4 Регламенту проект акта Кабінету Міністрів (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, про затвердження фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектора економіки, а також, проекту акта, визначеного абзацом третім пункту 5 § 33 цього Регламенту) розробник подає Мін`юсту для проведення правової експертизи разом з пояснювальною запискою, висновком про проведення антидискримінаційної експертизи, матеріалами погодження (листами із зауваженнями і пропозиціями) та довідкою, зазначеною у пункті 3 § 36 цього Регламенту.

За результатами правової експертизи проекту акта Кабінету Міністрів Мін`юст оформляє висновок за встановленою ним формою, невід`ємною частиною якого є висновок за результатами експертизи на відповідність проекту акта положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У висновку Мін`юсту обов`язково зазначаються правові підстави прийняття акта з посиланням на норми законодавчих актів, згідно з якими, предмет правового регулювання проекту акта належить до повноважень Кабінету Міністрів України. Висновок підписує Міністр, а у разі його відсутності - перший заступник Міністра.

Зазначений проект Постанови погоджено без зауважень - Міністерством фінансів України; погоджено із зауваженнями, які враховано - Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством юстиції України, Національним агентством України з питань державної служби.

Згідно висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи проекту оскаржуваної Постанови, даний проект постанови погоджено із зауваженями, які не стосуються підстав та мотивувань, на яких позивач грунтує свої вимоги.

Крім того, у висновку щодо відповідності положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини зазначено, що проект оскаржуваної Постанови відповідає Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини (Т.1, а.с. 152,175).

Отже, з метою врегулювання окремих питань виплати заробітної плати особам, які обіймають посади керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», відповідачем було прийнято Постанову № 784, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 р. № 304.

Як пояснив представник відповідача під час апеляційного розгляду справи, саме за відсутності належного нормативного врегулювання особливостей оплати праці окремим категоріям працівників, відповідачем прийнято відповідний нормативно-правовий акт.

Пунктом 1 § 49 глави 5 розділу 4 Регламенту передбачено, що проект акта Кабінету Міністрів України, підготовлений з дотриманням вимог цього Регламенту, візується керівником органу, який є головним розробником, або особою, що його заміщує, та вноситься до Кабінету Міністрів України разом із супровідним листом.

Відповідно до пунктів 1, 4 § 22 глави 2 розділу 3 Регламенту, рішення Кабінету Міністрів України приймаються шляхом голосування більшістю голосів посадового складу Кабінету Міністрів України.

Рішення за результатами розгляду проектів актів законодавства приймаються у порядку, встановленому пунктами 2 і 3 § 55-1 цього Регламенту.

Як зазначалося, 12 вересня 2018 р. Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 784.

Постанова Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2018 року № 784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304» є нормативно-правовим актом та внесена до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, що розміщений на офіційному веб-порталі Міністерства юстиції України.

Таким чином, з вищенаведеного слідує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови від 12.09.2018 р. №784 дотримано порядок її прийняття, що узгоджується із нормами Регламенту.

У зв`язку із чим, доводи апелянта про те, що відповідачем порушено порядок прийняття нормативно - правового акту Кабінету Міністрів України є помилковими.

Так, апелянт наголошує на тому, що оскаржуваними приписами Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 304» від 12.09.2018 №784 посадовий оклад Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, всупереч положень ч. 4 ст. 15 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим», було виведено з порівняння з керівництвом центральних органів влади, а Представництво було прирівняне у питаннях оплати праці до регіонального органу влади, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, м.м. Києва або Севастополя.

Згідно ч. 4 ст. 15 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим», постійний Представник за умовами матеріального та соціально-побутового обслуговування прирівнюється до керівника центрального органу виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 р. №304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу» (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 №784) затверджено розміри посадових окладів посадових осіб, керівників, керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу» (далі - керівні працівники) згідно з додатком 1, а також коефіцієнти співвідношень посадових окладів керівних працівників, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу» (далі - керівні працівники), до посадового окладу керівника державної служби в державному органі з урахуванням його юрисдикції, згідно з додатками 2 і 3.

Однак, положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 р. №304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу» (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784) розмір посадового окладу Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, Першого заступника Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, Заступника Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим визначено шляхом встановлення коефіцієнта співвідношення до посадового окладу керівника державної служби відповідного державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, мм. Києва або Севастополя, визначеного Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, позивачем зазначено, що вказані положення не відповідають акту вищої юридичної сили - Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим».

Разом з цим, колегія суддів не погоджується із такими доводами апелянта, адже, умови матеріального та соціально-побутового обслуговування не є тотожним поняттю оплата праці (ані законодавче врегулювання, ані суть та складові цих понять). Зазначена стаття, крім іншого, є відсилочною до Закону України «Про державну службу», відповідно до статті 54 якого, до поняття соціально-побутове обслуговування входять можливість отримання службового житла та допомоги. Матеріальне ж забезпечення, також, не врегульовує питання оплати праці.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, поняття «матеріальне обслуговування» безпосередньо не визначено положеннями Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим».

З огляду на вказане, доводи апелянта про невідповідність оскаржуваних положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304» положенням ч. 4 ст. 15 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» є помилковими, оскільки, приписи наведених нормативно-правових актів регулюють різні за своєю правовою природою правовідносини.

Доводи апелянта про порушення постановою Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2018 року № 784 його прав та інтересів полягають у тому, що оскаржуваною постановою була змінена юрисдикція Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, а саме: змінено його статус з державного органу, повноваження якого поширюються на всю територію України на державний орган, повноваження якого поширюються на територію однієї або кількох областей, міст Києва або Севастополя.

Разом з тим, оскаржувана постанова не є нормативно-правовим актом, який визначає юрисдикцію Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим.

Правовий статус цього органу визначений ст. 139 Конституції України та Законом України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим».

За таких обставин, тверждення апелянта з даного приводу є помилковими.

Також, апелянт посилається на копію листа Національного агентства України з питань державної служби № 8399/13-18 від 16 листопада 2018 р., що був наданий як відповідь на лист Представництва від 18 жовтня 2018 р. № 2190/01-08-18. Зокрема, вказує, що у листі було висловлено позицію щодо Постанови № 784, а саме: оскільки, відповідно до вимог Закону № 1524-ІІІ, матеріальне обслуговування Представника прирівнюється до керівника центрального органу виконавчої влади, то оплата праці Представника має прирівнюватися до оплати праці керівника центрального органу виконавчої влади, юрисдикція якого поширюється на всю територію України.

Однак, колегія суддів зауважує, що отримання позивачем даного листа не впливає на правомірність оскаржуваної постанови відповідача, оскільки, Національне агентство України з питань державної служби погодило проект Постанови № 784 під час його опрацювання.

Щодо доводів апелянта про безпідставне віднесення оскаржуваними положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304» до повноважень Глави Адміністрації Президента України повноважень щодо погодження рішень про виплату Представнику надбавки за інтенсивність праці, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки, такі рішення мають прийматись за погодженням з Президентом України, як суб`єктом призначення, колегія суддів зазначає, що позивачем не зазначено законих підстав для віднесення вказаних повноважень виключно до повноважень Президента України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що питання щодо зміни істотних умов праці позивача на посаді Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, а також, щодо можливого попередження позивача про такі зміни у строки, встановлені законодавством про працю, не є предметом розгляду у межах даної справи.

Кабінет Міністрів України не перебуває у безпосередніх трудових правовідносинах із позивачем, а тому, жоден із доводів апеляційної скарги щодо можливого порушення роботодавцем його прав не є підставою для скасування акту Уряду та має окремий спосіб, порядок захисту прав та інтересів.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувані положення Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 р. №784 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. N 304», виходячи із заявлених предмету та підстав позову, не протирічать акту вищої юридичної сили та прийняті у межах повноважень Кабінету Міністрів України.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги зобов`язального характеру та про стягнення моральної шкоди, як похідні позовні вимоги, задоволенню, також, не підлягають.

З приводу заявленого до суду апеляційної інстанції клопотання апелянта про винесення окремої ухвали щодо порушень законодавства України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно приписів Кодексу адміністративного судочинства України, окрема ухвала суду - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.

В силу ст. 324 КАС України, суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до частин 1-3 статті 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Колегією суддів не встановлено грубих порушень законодавства України, зокрема, Регламенту Кабінету Міністрів України, які були вчинені Кабінетом Міністрів України, його Секретаріатом та підпорядкованими Кабінету Міністрів України органами влади, їх уповноваженими службовими особами під час розробки та опрацювання в цілому проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 304» № 784 від 12 вересня 2018 року та під час схвалення цієї постанови Кабінетом Міністрів України, а тому - відсутні підстави для винесення окремої ухвали.

Щодо інших доводів та посилань апелянта колегія суддів вважає, що вони висновків суду не спростовують та не підтверджені належним доказами.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Мельничук В.П.

Федотов І.В.

Повний текст постанови виготовлено 16.03.2020 р.