Справа № 263/2052/20
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року справа №263/2052/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Арабей Т.Г., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2020 р. у справі № 263/2052/20 (головуючий І інстанції Ікорська Є.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення № 2 про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 04 лютого 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Довженко В.І., (далі позивач) звернувся до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення № 2 про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 04 лютого 2020 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: визнав протиправним та скасував рішення головного спеціаліста Маріупольського МРВ МКАП ГУДМС у Донецькій області Кошарної Т.А. № 2 від 04 лютого 2020 року про примусове повернення за межі України до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , зобов`язання покинути територію України у термін до 18 лютого 2020 року та заборону подальшого в`їзду на територію України строком на три роки.

Відповідач, не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначено, що позивач без одержаного у встановленому порядку дозволу на працевлаштування в Україні працював у ОСОБА_3 продавцем з продажу сухофруктів та спецій у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » де ОСОБА_4 на підставі посвідки на постійне проживання в Україні, орендує частину приміщення. Оскільки позивач не розумів українську мову на його вимогу відповідачем був залучений перекладач, який проживає на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_5 , який був попереджений про відповідальність за невірний переклад з узбецької мови на російську. Матеріали справи містять розписку перекладача і підтверджується документами знання української мови. Порушення позивачем вимог щодо перебування іноземців на території України, порядку працевлаштування іноземців, що тягло за собою ухилення від сплати податків є грубим порушенням Законів, що протирічить інтересам національної безпеки України та охорони громадського порядку. Посилання суду на те, що на час прийняття оскаржуваного рішення та розгляду справи, постанова про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст. 203 КУпАП законної сили не набрала, а тому не може вважатись такою, що має приюдиційне значення для ухвалення рішення, не відповідає чинному законодавству, оскільки постанова є санкцією, в той час як застосування заходів визначених ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон № 3773) не є формою покарання, а є заходом, який спрямовано на припинення порушення міграційного законодавства з боку іноземця та не допущення його у подальшому. Вчинення дій відповідачем є способом реалізації наданої суб`єкту владних повноважень компетенції. Здійснення цієї дії є процесом реалізації даних законом функцій суб`єкту владних повноважень. Заборона подальшого в`їзду в Україну терміном на 3 роки застосована відповідно до ч. 1 ст. 13 та ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців осіб без громадянства» з метою забезпечення охорони громадського порядку.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю. Суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки представником позивача не надано доказів в підтвердження обставин викладених в клопотанні, а суд не бачить перешкод для розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

04 лютого 2020 року відносно позивача, громадянина Республіки Узбекистан, складений протокол серії ПН МДО № 00383 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП, на підставі якого винесено постанову серії ПН МДО №00383 з накладенням адміністративного стягнення у розмірі 1700 грн.

Рішенням головного спеціаліста Маріупольського МРВ МКАП ГУДМС у Донецькій області Кошарної Т.А. від 04 лютого 2020 року вирішено примусово повернути за межі України до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 та зобов`язано покинути територію України у термін до 18 лютого 2020 року. Цим же рішенням йому заборонено подальший в`їзд в Україну строком на 3 роки. Про рішення повідомлено керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв з порушенням вимог діючого законодавства приймаючи рішення без достатніх підстав.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011.

Частиною 1 статті 1 Закону № 3773, визначено, що дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства - документ, який надає право роботодавцю тимчасово використовувати працю іноземця або особи без громадянства у порядку, встановленому законодавством України.

Іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства - документ, який надає право роботодавцю тимчасово використовувати працю іноземця або особи без громадянства у порядку, встановленому законодавством України.

Так, положеннями статті 4 Закону визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

При цьому, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України (ч. 16 ст. 4 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 9 вказаного Закону, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

За ч.1 статті 15 Закону, в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з працевлаштуванням, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Згідно статті 23 Закону, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1-3, 7 статті 26 цього Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 № 38/77) (далі - Інструкція).

Пункт 5 Розділу І Інструкції визначає, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За п.1 Розділу V Інструкції, до матеріалів про примусове повернення/видворення, що зберігаються в особовій справі затриманого, належать: рішення відповідного органу/підрозділу про примусове повернення та/або рішення адміністративного суду щодо примусового видворення іноземця; копія паспортного документа іноземця (за наявності); у разі відсутності паспортного документа - документи (посвідчення особи на повернення), які свідчать про здійснення заходів щодо встановлення особи затриманого; копія вироку суду чи постанови у справі про адміністративне правопорушення, якщо видворення є наслідком вчинення іноземцем під час перебування в Україні злочину чи адміністративного правопорушення; копія повідомлення, надісланого іноземному дипломатичному представництву або консульській установі, про затримання іноземця; копія акта приймання-передавання особи за договорами про реадмісію осіб (за наявності); інші документи (дактилокарти, акт про фактично здійснені витрати на примусове видворення іноземця, акт про приймання від інших правоохоронних органів для видворення).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що однією з підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну є порушення ними законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Такий факт може бути встановлено зокрема у справі про адміністративне правопорушення.

Стаття 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За положенням статті 222-2 зазначеного Кодексу, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, законодавства про перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства, про транзитний проїзд через територію України, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, а також питання щодо реєстрації місця проживання (статті 200, 201, частина перша статті 203, стаття 203-1 (крім порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204, 205, 206).

Від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник, заступники керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, інші уповноважені керівником посадові особи цього органу.

За положенням ст. 291 зазначеного Кодексу, постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 26 цього Кодексу, постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованого в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису), а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Отже, за порушення правил перебування в Україні іноземці або особи без громадянства, згідно із законодавством України несуть адміністративну відповідальність.

За змістом статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності особи за вчинене нею адміністративне правопорушення

Таким чином, притягнення іноземця або особи без громадянства до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування в Україні може тягнути за собою прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення в країну походження.

Підставою для прийняття рішення № 2 від 04 лютого 2020 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни у тексті оскаржуваного рішення визначено саме вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.203 КУпАП.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2020 року у справі № 263/2050/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови серії ПН МДО № 00383 від 04 лютого 2020року про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП, визнано постанову серії ПН МДО № 000383 від 04 лютого 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, протиправною та скасовано, справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 203 КУпАП, відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 направлено на новий розгляд до Маріупольського МРВ МКАП ГУДМС у Донецькій області. Судове рішення за результатами розгляду не набрало законної сили.

Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент винесення оскаржуваного рішення № 2 від 04 лютого 2020 року та на момент розгляду справи, постанова серії ПН МДО № 00383 від 04 лютого 2020 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП, яка стала підставою для прийняття оскаржуваного рішення, не набрала законної сили. При цьому, судовим рішення було скасовано вказану постанову. Суд наголошує, що зазначене свідчить, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв з порушенням вимог діючого законодавства приймаючи рішення без достатніх підстав.

При цьому, суд не приймає посилання апелянта на відеозаписи здійсненні ГУ НП в Донецькій області та ГУ ДМС в Донецькій області та письмові пояснення співробітників ГУ НП в Донецькій області, оскільки в оскаржованому рішенні посилання на вказані відеозаписи та пояснення - відсутнє, а відповідно останні, в силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України не можуть братись до уваги, тому як суб`єкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин, що в даному випадку судом встановлено не було.

Також у рішенні зазначено, що з метою забезпечення виконання положень п. 1 ч. 1 ст. 13, ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, на підставі чого на три роки заборонено позивачу в`їзд в Україну.

Суд зазначає, що зі змісту положень Закону № 3773 вбачається, що приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України. Рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Визначений статтею 13 перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Отже, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у ст.13 Закону.

Суд вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в`їзду в Україну позивачу строком на 3 роки.

У свою чергу з рішення про примусове повернення в країну походження не вбачається, що позивач притягався до кримінальної відповідальності, під слідством та судом в Україні не перебуває, відсутні інші підстави стосовно обмеження його виїзду за межі України.

За вищевикладених обставин, суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що необхідність встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України пов`язувалася з порушення позивачем вимог щодо перебування іноземців на території України, порядку працевлаштування іноземців, що тягло за собою ухилення від сплати податків, оскільки за дане правопорушення передбачено адміністративна відповідальність, за яке позивача було притягнуто до відповідальності, однак, це не є передбаченою Законом підставою для заборони в`їзду іноземцю в Україну.

Отже, відповідачем, з урахуванням приписів ст.ст. 13, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано необхідність застосування до позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та встановлення заборони такого в`їзду терміном на 3 роки.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до п.2 розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

Отже, за вимогами Інструкції рішення про примусове повернення оголошується в присутності перекладача.

Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом особи, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.

Право іноземця на допомогу перекладача регламентовано пунктом 1 статті 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною. Також Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував на важливість забезпечення права особи на перекладача.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем у якості перекладача був залучений громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_5 , який проживає на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання, та який був попереджений про відповідальність за невірний переклад з узбецької мови на російську. Відповідач посилався на те, що матеріали справи містять розписку перекладача і підтверджується документом знання ним української мови.

З цього приводу суд зазначає, що перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою приймається рішення про примусове повернення, та мовою особи щодо якої приймається таке рішення, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу.

Як вбачається з довідки Факультету інженерної та мовної підготовки ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» від 02.03.2020 № 78, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_5 у осінньому семестрі 2019-2020 навчального року вивчав дисципліну «Українська мова як іноземна» в об`ємі 90 годин та продовжує її вивчення згідно з навчальним планом підготовки за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр.

Відповідач у апеляційній скарзі зазначив, що вказана особа була попереджена про відповідальність за невірний переклад з узбецької мови на російську, а не українську мову. При цьому, матеріали справи не підтверджують вільне володіння вказаної особи мовою якою приймається рішення про примусове повернення, а саме українською, а навпаки підтверджується, що вказана особа на даний час проходить навчання щодо вивчення мови. Отже, вказана особа не може вважатися перекладачем.

За відсутності залученого перекладача, у відповідача були відсутні підстави вважати, що позивач розумів та міг скористатися своїми правами при оголошенні рішення про примусове повернення.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості скасування рішення відповідача № 2 про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 04 лютого 2020 року.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 288, 309, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2020 р. у справі № 263/2052/20 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2020 р. у справі № 263/2052/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати проголошення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та проголошено колегією суддів 17 березня 2018 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді Т.Г. Арабей

Л.В. Ястребова