Справа № 520/10622/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 р. Справа № 520/10622/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Полях Н.А.) від 13.12.2019 року (повний текст рішення складено 13.12.2019 року) по справі №520/10622/19

за позовом ОСОБА_1

до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області, в якому просив:

- визнати бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, протиправною;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 154936,12 грн.;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом місяця із дня набрання судовим рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскільки з вини відповідача не були виплачені всі суми, які мали бути виплачені позивачу у строки зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а затримка розрахунку при звільненні склала 537 днів (з 06.04.2018 р. по 24.09.2019 р.), то відповідно до статті 117 КЗпП України відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, протиправною.

Зобов`язати відповідача виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 154936,12 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1549,36 грн.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що за відсутності заяви позивача про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно (була написана 12.04.2018 року), при звільненні позивача 05.04.2018, у міжрегіонального управління були відсутні правові підстави повноваження для виплати цієї компенсації, тому така сума не була йому належною при звільненні сумою (ст.116 КЗпП України), і відповідно, з урахуванням наведеного вище, у суду не було правових підстав застосовувати до відповідача відповідальність за ст. 117 КЗпП України у вигляді середнього заробітку за нібито несвоєчасну виплату компенсації за речове майно по момент відшкодування податків за рішенням суду.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020 року задоволено заяву Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про заміну сторони у справі. Проведено заміну відповідача - Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, на правонаступника - Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника Харківського міського відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

На підставі наказу №67/ОС-18 від 05.04.2018 року позивача звільнено зі служби в Держаній кримінально-виконавчій службі України відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку із скороченням штатів (а.с. 22). Вислуга років складає у календарному обчисленні - 19 років, 4 місяці, 02 дні.

Позивач вказує, що у день його звільнення відповідачем не були виплачені усі кошти, що підлягали до виплати, а саме: грошове забезпечення за квітень 2018 року, премію за березень 2018 року, премію за квітень 2018 року, одноразову грошову допомогу при звільненні, компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2018 рік та компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12.11.2018 року по справі №635/4827/18 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану чергову відпустку у розмірі 124391,66 грн. Рішення набрало законної сили 23.12.2018 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що на день звільнення та здійснення позивачу виплати, премії нараховані позивачу та виплачені пізніше не увійшли у розрахунок суми, яка підлягала виплаті у день звільнення зі служби. Отже повний розрахунок з позивачем відповідач повинен був здійснити до 05.04.2018 року, в тому числі і виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у зв`язку із скороченням штату та компенсацію за невикористану чергову відпустку.

На виконання судового рішення, відповідачем 28.12.2018 року перераховано на рахунок позивача недоплачені одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані дні чергової відпустки, що підтверджується Випискою по рахунку позивача в ПАТ АБ "Укргазбанк" від 08.01.2019 року.

Середній заробіток за час затримки позивачу виплачено не було.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду 19.04.2019 року по справі №520/606/19, задоволено адміністративний позов позивача до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку протиправною.

Зобов`язано Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 06.04.2018 р. по 27.12.2018 р. у розмірі 152077,52 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року по справі №520/4237/19 частково задоволено адміністративний позов та стягнуто з Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на користь позивача безпідставно утриманий податок з доходів фізичних осіб у розмірі 1729,96 грн. та військовий зір у розмірі 144,15 грн. У задоволенні решти позову - відмовлено.

Позивач вказує, що відповідач, маючи обов`язок провести остаточний розрахунок (виплатити вказану компенсацію) в день звільнення - 05.04.2018 р., остаточно розрахувався лише 25.09.2019 р. виконавши рішення суду по справі № 520/4237/19.

В зв`язку з чим, позивач вважає, що оскільки з вини відповідача не були виплачені всі суми, які належать позивачу у строки зазначені у статті 116 КЗпП України, а затримка розрахунку при звільненні склала 537 днів (з 06.04.2018 року по 24.09.2019 року), то відповідно до статті 117 КЗпП України відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то застосовуються норми статті 116 та 117 КЗпП України, як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби. А тому, враховуючи встановлений під час розгляду справи факт затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, факт неповного розрахунку відповідача з позивачем встановлений зазначеними рішеннями суду, що набрали законної сили, з огляду на що не підлягає доказуванню відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 43 Конституції України, гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю.

Порядок виплати грошового забезпечення у разі звільнення зі служби регламентований ст.22 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 р. за № 377/31829.

Відповідно до вказаної статті визначено, що днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно.

Відповідно до п. 2-3 ст. 22 Порядку за невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення. У разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини чергової відпустки вказується в наказі про звільнення. У разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину чергової відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримала особа рядового або начальницького складу за дні чергової відпустки.

Проте, вказані норми визначають порядок обрахунку та виплати грошового забезпечення та компенсації, та в той же час не встановлюють строків такого розрахунку із службовцем та не визначають відповідальність за проведення несвоєчасного розрахунку з особами рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби.

В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи із аналізу вказаних правових норм, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Спірні правовідносини не стосуються правильності обрахунку відповідних видів грошового забезпечення та компенсаційних виплат, а стосуються дотримання відповідачем порядку розрахунку, а саме своєчасності проведення розрахунку з позивачем при звільненні, як на це вже вказував Харківський окружний адміністративний суд у своєму рішенні від 19.04.2019 р. №520/606/19.

Верховний суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження №К/9901/11863/18) також наголосив на правомірності посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то застосовуються норми статті 116 та 117 КЗпП України, як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби.

Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 р. у справах № 806/535/16 (№ К/9901/1799/18) та від 01.03.2018 р. № 806/1899/17 (№К/9901/2433/17).

Отже, при звільненні позивач мав право на отримання усіх сум.

Натомість, фактичний розрахунок відбувся 24.09.2019 р., що підтверджується матеріалами справи.

Так, згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 року у справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Європейський суд з прав людини у рішенні "Сук проти України" зазначив: "Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань".

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Оскільки відповідач, маючи обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не нарахував та виплатив позивачу вказані суми, колегія суддів дійшла висновку, що ним було допущено протиправну бездіяльність.

Відповідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Таким чином, оскільки на час звільнення відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, то в даному випадку у відповідача наявний обов`язок щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2018 р. по 24.09.2019 р. має проводитися згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995 р.

Розмір грошового забезпечення за два календарних місяці - 33731,50 грн.

33731,50 грн./59 днів = 571,72 грн. - середній розмір грошового забезпечення за день. 271 день затримки виплати * 571.72 грн. = 154936,12 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2018 року по 24.09.2019 року.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою повного захисту порушених прав та інтересів особи, необхідним є зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 154936,12 грн.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 року по справі №520/10622/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) М.І. Гуцал В.А. Калиновський