Справа № 500/1638/19
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1638/19 пров. № А/857/1793/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу члена релігійної громади «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви» ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року про закриття провадження у справі №500/1638/19 (головуюча суддя Подлісна І.М., м. Тернопіль) за адміністративним позовом члена релігійної громади «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви» ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації, державного реєстратора управління з питань внутрішньої політики, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації Ігнатюк Марії Павлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - релігійна організація «Парафія Святителя Миколая Чудотворця села Підгайці Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» про визнання протиправними дій та визнання протиправним і скасування акта,-

В С Т А Н О В И В :

10 липня 2019 року член релігійної громади «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви» ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації, державного реєстратора управління з питань внутрішньої політики, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації Ігнатюк Марії Павлівни, в якому просив: а) визнати протиправними дії Тернопільської обласної державної адміністрації щодо проведення реєстрації змін до Статуту релігійної громади «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви» шляхом перереєстрації його в Статут релігійної організації «Парафія Святителя Миколая Чудотворця села Підгайці Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» в новій редакції;

б) визнати протиправним та скасувати п. 2 Розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації «Про статути релігійних організацій ПЦУ сіл Онишківці та Підгайці Шумського району у новій редакції» №302-од від 21 травня 2019 року стосовно реєстрації Статуту релігійної організації «Парафія Святителя Миколая Чудотворця села Підгайці Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» в новій редакції з новою юридичною адресою;

в) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора управління з питань внутрішньої політики, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації Ігнатюк Марії Павлівни про державну реєстрацію внесення змін до установчих документів юридичної особи релігійна громада «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви», на підставі якого внесено запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №6000233 від 03.06.2019;

г) визнати протиправним та скасувати запис в Єдиному державному реєстрі юриличних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №6000233 від 03.06.2019, що внесений державним реєстратором управління з питань внутрішньої політики, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації Ігнатюк Марією Павлівною щодо державної реєстрації внесення змін до установчих документів юридичної особи релігійна громада «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви».

Ухвалою від 20 січня 2020 року Тернопільський окружний адміністративний суд закрив провадження у справі.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, член релігійної громади «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви» ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що така прийнята судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, через ігнорування судом предмету та дійсних підстав позову, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що посилання Тернопільського окружного адміністративного суду на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №910/8132/19 не є обґрунтованим, оскільки обставини та підстави позову у справі №910/8132/19 відрізняються від обставин та підстав позову у справі №500/1638/19.

Крім цього, суд, постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, не навів жодних мотивів та висновків щодо застосування постанови Великої Палати Верховного Суду до спірних правовідносин.

Тобто, Тернопільський окружний адміністративний суд не зверну уваги, що у справі №500/1638/19 позивач не заявляє вимог про скасування протоколу зборів релігійної громади, що призвело до помилкових висновків суду та закриття провадження у справі.

Так, у даному випадку позивач оскаржує розпорядження голови Тернопільської ОДА з підстав порушення процедури прийняття даного розпорядження.

Окремо в позовній заяві позивач звертав увагу суду на те, що в селі Підгайці на початку 2019 року поряд з діючою релігійною громадою УПЦ утворилася друга громада ПЦУ. Між даними громадами виник спір щодо користування єдиною культовою спорудою в селі. Однак, у травні 2019 року Тернопільська ОДА перереєструвала діючий статут УПЦ в статут ПЦУ з порушенням ст. 8 та ст. 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», а державний реєстратор порушив ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб підприємців, громадських формувань».

Таким чином, суд першої інстанції помилково до цієї справи застосував постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №910/8132/19.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати спірну ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції керувався тим, що цей спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки набрало законної сили рішення Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 910/8132/19, яким вирішено спір у аналогічних правовідносинах, що є достатньою підставою для закриття провадження у справі.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Так, критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

ГПК України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 3, 4, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України.

Натомість відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Разом з тим слід зазначити, що суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення релігійної організації врегульовано Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 № 987-ХІІ (надалі - Закон № 987-ХІІ).

За змістом статті 7 Закону № 987-ХІІ релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим (стаття 8 Закону № 987-ХІІ).

За правилами, встановленими статтею 12 Закону № 987-ХІІ, відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 вказаного Закону. Частина перша статті 14 Закону № 987-ХІІ передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, як і рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути оскаржено до суду в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (частина двадцять перша статті 14, частина друга статті 15 Закону № 987-ХІІ).

Отже, законодавець висловився стосовно юрисдикції спорів, які виникають у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації.

Спір, який виник у цій справі, також стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення з реєстрації статуту релігійної організації.

За змістом позовної заяви, доводів апеляційної скарги, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування розпорядження № 21.05.2019 № 302-од в частині реєстрації статуту релігійної громади в новій редакції з новою юридичною назвою та скасування рішення про реєстрацію подані на захист релігійних прав позивача, як учасника релігійної громади.

Отже, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами стосуються питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що такі правовідносини є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, також слід визначати відповідно до частини двадцять першої статті 14, частини другої статті 15 Закону № 987-ХІІ, тобто вирішення цього спору має здійснюватися за нормами ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 910/8132/19 (провадження 12-165гс19).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у цій справі, оскільки спір, що розглядається, повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Крім цього, покликання апелянта на невмотивованість оскаржуваного рішення, на думку суду апеляційної інстанції, не є підставою для скасування ухвали від 20.01.2020, оскільки спір, що виник між сторонами, не належить до публічно-правових спорів, а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, що є безумовною підставою для закриття провадження у справі відповідно доп.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу члена релігійної громади «Парафія святителя Миколая» села Підгайці Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної церкви» ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року про закриття провадження у справі № 500/1638/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 13.03.2020.