Справа № 826/7540/16
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 березня 2020 року

Київ

справа №826/7540/16

адміністративне провадження №К/9901/21046/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/7540/16

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України

про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку,

за касаційною скаргою Генеральної прокуратури України

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Іщука І.О.)

і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Оксененка О.М., суддів Губської Л.В., Федотова І.В.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у травні 2016 року звернувся з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - «ГП України»), в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправними і скасувати накази Генерального прокурора України від 24 березня 2016 року № 333-ц і від 28 березня 2016 року №353-ц;

- поновити позивача на посаді заступника начальника управління представництва інтересів громадян і держави в суді ГП України;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований тим, що звільнення позивача відбулося в період його тимчасової непрацездатності, оскаржувані накази видані з порушенням статті 60 Закону України «Про прокуратуру», а звільнення відбулося всупереч тому, що позивач надав згоду на переведення на іншу посаду. Також ОСОБА_1 вказує на те, що поданий ним рапорт, погоджений із заступником Генерального прокурора України, на переведення на посаду заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи Генеральної прокуратури України відповідач не розглянув.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 22 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, позов задовольнив частково:

- визнав протиправними і скасував накази Генерального прокурора України від 24 березня 2016 року №333-ц про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління представництва інтересів громадян та держави в суді Генеральної прокуратури та від 28 березня 2016 року №353-ц про перенесення дати звільнення позивача;

- стягнув з ГП України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 квітня 2016 року до 25 липня 2016 року в сумі 67 631,81 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивував свою постанову тим, що ГП України не дотримала процедури звільнення позивача в частині, що стосується відсутності його згоди на переведення на іншу посаду. Так, суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 не заперечував щодо його переведення на запропоновані відповідачем посади, зокрема, написав рапорт з проханням перевести його на посаду заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи ГП України. Проте, незважаючи на наявність такої згоди, позивача було звільнено з посади без повідомлення йому причин щодо неможливості переведення. Оскільки ОСОБА_1 з 26 липня 2016 року був призначений першим заступником прокурора Миколаївської області, а доказів на підтвердження свого наміру працювати в структурі ГП України не надав, то суди відмовили йому у задоволенні позовної вимоги про поновлення на раніше займаній посаді в ГП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі відповідач, вказуючи на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року в частині задоволених позовних вимог і постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В решті просить оскаржувані судові рішення залишити без змін. Вказує на те, що:

- суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимога частини третьої статті 27 Закону України «Про прокуратуру» (щодо наявності в особи п`яти років стажу роботи в галузі права) поширюється лише на осіб, які призначаються прокурором ГП України вперше, а не на осіб, які вже займають посади в ГП України;

- рапорт від 11 січня 2016 року про переведення Генеральний прокурор України повернув без підпису, про що було повідомлено позивача. Водночас письмового повідомлення особи про результати розгляду такого рапорту, на відсутність якого посилаються суди, ані трудовим законодавством, ані Законом України «Про прокуратуру» не передбачено;

- суди не навели мотивів відхилення доводів відповідача про те, що рапорт від 11 січня 2016 року про переведення позивача на посаду заступника начальника управління реформ та забезпечення якості роботи ГП України не був погоджений керівником цього підрозділу, що суперечить вимогам Порядку підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури Генерального прокурора України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17 вересня 2014 року №100 (далі - «Порядок підготовки матеріалів для призначення працівників на посади в ГП України»);

- суди безпідставно залишили поза увагою ту обставину, що позивач не подав будь-яких інших заяв чи рапортів щодо призначення його на інші запропоновані посади;

- суди неправильно застосували положення частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), оскільки, на думку скаржника, відмова у поновленні позивача на роботі виключає можливість стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. До того ж відповідач вважає, що суди повинні були відрахувати суму вихідної допомоги при присудженні суми вимушеного прогулу, що обґрунтовує роз`ясненнями Верховного Суду України, наданими у пункті 32 постанови Пленуму цього суду №9 від 6 листопада 1992 року.

Позивач відзиву на касаційну скаргу не подав.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 працював у ГП України на таких посадах:

- заступника начальника управління представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді з 26 серпня 2014 року до 13 січня 2015 року;

- заступника начальника Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді з 14 січня 2015 року до 16 квітня 2015 року;

- заступника начальника управління представництва інтересів громадян та держави в суді з 17 квітня 2015 року і до прийняття оскаржуваних наказів.

До дисциплінарної відповідальності не притягався.

У 2015 році позивач пройшов атестацію, за результатом якої його атестовано на посаду заступника начальника Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні.

У зв`язку з прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року з метою удосконалення організації роботи органів прокуратури відбувався процес їх реформування. Так, згідно статті 14 цього Закону загальна штатна чисельність працівників органів прокуратури поступово зменшувалась з 15 000 до 10 000 осіб.

З метою удосконалення організації роботи наказами Генерального прокурора України від 16 липня 2015 №55-шц та №56-шц затверджено нову структуру і штатний розпис ГП України.

Наказом Генерального прокурора України від 7 серпня 2015 року №59-шц у структурі і штатному розписі ГП України ліквідовано управління представництва інтересів громадян та держави в суді, утворено Департамент підтримання державного обвинувачення та представництва інтересів громадянина або держави в судах у складі управління підтримання державного обвинувачення в суді, управління представництва інтересів громадян або держави в суді та організаційно-методичного відділу.

Вказаним наказом внесено відповідні зміни до наказів Генерального прокурора України від 16 липня 2015 року №55-шц і №56-шц.

Новим штатним розписом ліквідовано управління представництва інтересів громадян та держави в суді, а також скорочено дві посади заступника начальника цього управління.

22 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав попередження про вивільнення у зв`язку з реорганізацією і скороченням кількості прокурорів ГП України з посиланнями на накази Генерального прокурора України від 16 липня 2015 року №55-шц і №56-шц, якими затверджено нову структуру і штатний розпис ГП України.

У попередженні зазначено, що відповідно до зазначених наказів затверджено нову структуру і штатний розпис ГП України, а також скорочена посада заступника начальника управління представництва інтересів громадян та держави в суді у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів ГП України.

Разом із попередженням ОСОБА_1 запропонували іншу роботу у ГП України згідно з переліком вакантних посад, в тому числі, на посаді заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи ГП України.

Позивач погодився на переведення на посаду заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи у ГП України, про що власноручно зазначив на другому примірнику додатку до попередження.

Крім того, ОСОБА_1 у розписці про отримання попередження про вивільнення зазначив, що 11 січня 2016 року звернувся з рапортом, завізованим заступником Генерального прокурора України, до Генерального прокурора України щодо переведення на посаду заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи Генеральної прокуратури України.

Будь-яких повідомлень щодо розгляду рапорту про переведення у зв`язку з вивільненням позивач не отримував.

З 17 березня 2016 року до 16 квітня 2016 року позивач був відсутній на робочому місці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується відповідними листками непрацездатності.

18 квітня 2016 року працівники Департаменту кадрової роботи ГП України ознайомили ОСОБА_1 з оскаржуваним наказом від 24 березня 2016 року №333-ц про його звільнення з посади у зв`язку з реорганізацію органів прокуратури і скороченням чисельності прокурорів ГП України відповідно вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» і пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України.

Також 18 квітня 2016 року позивача ознайомили з оскаржуваним наказом Генерального прокурора України від 28 березня 2016 року №353-ц, яким дату звільнення, встановлену наказом від 24 березня 2016 року №333-ц, перенесено на перший робочий день після закінчення хвороби.

Отже, ОСОБА_1 звільнено з посади 18 квітня 2016 року у зв`язку з реорганізацією органів прокуратури і скороченням кількості прокурорів ГП України.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі також - «Закон»).

Пунктом 9 частини першої статті 51 Закону передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою цієї ж статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, другою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ГП України у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки Законом України «Про прокуратуру» не передбачений порядок звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, в цьому випадку належить застосовувати загальні норми КЗпП України.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджали його за 2 місяці про наступне вивільнення.

Враховуючи наведені положення КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Суд же, в свою чергу, розглядаючи трудовий спір про звільнення, повинен з`ясувати, зокрема, які є докази того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Судами встановлено, що наказом Генерального прокурора України від 7 серпня 2015 року №59-шц у структурі і штатному розписі ГП України ліквідовано управління представництва інтересів громадян та держави в суді. Новим штатним розписом також скорочено дві посади заступника начальника цього управління.

22 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав попередження про вивільнення у зв`язку з реорганізацією і скороченням кількості прокурорів ГП України. Разом із попередженням ОСОБА_1 запропонували іншу роботу у ГП України, зокрема, на посаді заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи ГП України.

Позивач не заперечував щодо його переведення на зазначені у додатку до попередження посади, зокрема, написав рапорт з проханням перевести його на посаду заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи ГП України. Проте, після відновлення працездатності ОСОБА_1 його було звільнено з посади, незважаючи на його згоду бути переведеним на іншу посаду без повідомлення причин таких дій.

Так, суди встановили, що ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції відповідач не надав доказів на підтвердження його доводів про те, що рапорт від 11 січня 2016 року про переведення позивача на посаду заступника начальника управління реформ і забезпечення якості роботи ГП України був повернутий без підпису, про що 20 січня 2016 року кадровий підрозділ повідомив позивача.

Враховуючи встановлені обставини, а також те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення на підставі встановлених фактичних обставин справи і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про порушення відповідачем процедури звільнення позивача в частині, що стосується відсутності його згоди на переведення на іншу посаду.

Крім того, суди зазначили, що відповідач, обґрунтовуючи правомірність своїх дій, вказав, що у продовження процесу реформування і подальшого скорочення штату ГП України планувалося скоротити у штатному розписі управління реформ і забезпечення якості роботи ГП України, у тому числі й посаду заступника начальника цього управління. Відповідний наказ №26-шц підписано Генеральним прокурором України 8 квітня 2016 року. У зв`язку з цим ГП України вважала недоцільним призначати позивача на зазначену посаду, тоді як на інші запропоновані посади ОСОБА_1 заяв не подавав.

Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що плановане скорочення посади, про переведення на яку позивач написав відповідний рапорт, відбулося 8 квітня 2016 року, тобто під час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 . На думку Верховного Суду, такі дії додатково обумовлюють необхідність повідомлення позивача про неможливість переведення на ту посаду, на яку він розраховував та яка була йому запропонована під час попередження про вивільнення. Тому загалом суди дійшли вірного висновку про те, що ГП України повинна була попередити позивача про вказані обставини, оскільки вони безпосередньо впливають на його право бути працевлаштованим.

Водночас Верховний Суд враховує доводи скаржника про те, що трудовим законодавством та Законом України «Про прокуратуру» не закріплено обов`язку ГП України письмово повідомляти особу про результат розгляду її рапорту про переведення. Проте колегія суддів за обставин цієї справи не вважає ці доводи достатніми для підтвердження дотримання відповідачем процедури звільнення позивача. Так, роботодавець на виконання приписів статті 40 КЗпП України повинен довести до відома працівника своє рішення про результати розгляду його рапорту і не обмежений у праві обрати такий спосіб, який унеможливить сумніви щодо дійсного розгляду відповідного рапорту. З практики Верховного Суду випливає, що ГП України використовує письмову форму повідомлення про результати розгляду рапортів осіб про їх згоду на переведення у процедурі звільнення (наприклад, постанова Верховного Суду від 5 березня 2020 року у справі № 810/1385/17).

До того ж саме на суб`єкта владних повноважень відповідно до статті 77 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності своїх дій.

За встановлених обставин та правового регулювання суди першої та апеляційної інстанцій також обґрунтовано не брали до уваги доводи відповідача про те, що позивач не подавав інших заяв чи рапортів про переведення, оскільки встановили, що ОСОБА_1 не був повідомлений про результат розгляду рапорту, поданого 11 січня 2016 року, який був погоджений, зокрема, Заступником Генерального прокурора України.

У світлі викладеного Верховний Суд наголошує, що пропонування працівнику всіх наявних вакантних посад та вирішення питання про переважне право особи на залишення на роботі є обов`язком роботодавця, в якому відображається реалізація конституційного права громадянина на захист від незаконного звільнення.

Окрім іншого, суд касаційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо порушення позивачем вимог Порядку підготовки матеріалів для призначення працівників на посади в ГП України у частині непогодження рапорту від 11 січня 2016 року із керівником підрозділу, до якого ОСОБА_1 просив його перевести. Так, судами не встановлено, що рапорт позивача не був розглянутий або задоволений саме з цієї процедурної підстави, відповідну обставину суди не досліджували. Верховний Суд не вважає цю обставину такою, що може вплинути на результат розгляду справи у світлі того, що відповідач, як встановлено судами, не надав жодних доказів щодо повідомлення позивача про результати розгляду його рапорту від 11 січня 2019 року, а отже і про наявність вказаного процедурного недоліку.

До того ж, у матеріалах справи, як і у відкритих джерелах, відсутня копія Порядку підготовки матеріалів для призначення працівників на посади в ГП України. Натомість за позицією Верховного Суду, висловленою у постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі №826/5593/16, вказаний Порядок регулює питання призначення працівників на посади, а не порядок звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури. Тому у зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку, що цей Порядок не застосовується до спірних правовідносин, які є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Стосовно посилань скаржника на помилковість розрахунку суми середнього заробітку з огляду на отримання позивачем вихідної допомоги, колегія суддів зауважує, що чинним законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин.

Посилання скаржника з цього приводу на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням чинних на той час вимог закону, зокрема, частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року №3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 і постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі №826/5593/16.

Окрім іншого, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що вимоги стосовно наявності не менше п`яти років стажу роботи у галузі права, визначені частиною третьою статті 27 Закону України «Про прокуратуру», поширюються на позивача під час вирішення питання про його переведення. Так, позивач був призначений на посаду прокурора в ГП України до прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року і на момент його призначення чинний на той час Закон України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року не містив вимог щодо п`ятирічного стажу роботи на посаді прокурора для призначення громадянина України прокурором ГП України. Конституцією України закріплено, що закони не мають зворотної дії в часі. До того ж Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що стаття 27 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року поширюється лише на осіб, які призначаються прокурором ГП України вперше, а не на осіб, які вже займають посади в ГП України.

Надаючи оцінку доводам скаржника про те, що відмова у поновленні позивача на роботі виключає можливість стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно зазначити таке.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд апеляційної інстанції послався на положення пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Однак скаржник вказує на те, що повної ліквідації ГП України не відбулося, тому суд апеляційної інстанції не міг посилатися на пункт 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України.

Разом з тим, колегія суддів враховує положення пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9, яким роз`яснено, що якщо внаслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться стосовно до правил частини другої статті 235 КЗпП України про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненому працівникові.

Оскільки судами встановлено факт незаконного звільнення позивача із займаної посади та безпідставно не вирішено питання про його переведення, то час, протягом якого ОСОБА_1 не працював, є його вимушеним прогулом. Водночас особа не позбавлена права після незаконного звільнення та під час слухання її справи в суді перейти на нове місце роботи, адже це є її конституційним правом на працю. Натомість відповідач не виконав свого обов`язку щодо вирішення питання про залишення позивача на роботі в порядку переведення за наявності для цього передбачених законом підстав. Відтак Верховний Суд повторно наголошує, що саме в обов`язку роботодавця щодо вирішення питання про переведення у разі скорочення штатів відображається реалізація конституційного права громадянина на захист від незаконного звільнення, а отже і право на стягнення сум вимушеного прогулу з часу незаконного звільнення до моменту працевлаштування.

Така ж правова позиція у питанні виплати працівникові сум вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, у тому числі у разі якщо позивач не поновлений на роботі, викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №488/3841/16-ц.

Питання ж щодо правильності розрахунку суми вимушеного прогулу відповідач не піднімає, тому суд касаційної інстанції цьому оцінку не надає.

Отже, розглянувши доводи касаційної скарги, колегія суддів не встановила підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду