Справа № 340/2632/19
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2020 року м. Дніпросправа № 340/2632/19
Суддя І інстанції Хилько Л.І.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчини певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду в якому, просив:

- визнати протиправною бездіяльність головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;

- зобов`язати головне управління Національної поліції в Кіровоградській області надати ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку та додаткову оплачувану відпустки за 2019 рік з дня набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що маючи право на чергову та додаткову відпустки, написав відповідний рапорт, однак, відповідач протиправно не розглянувши такий рапорт.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року позовні вимоги було задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2200 грн.

Не погодившись з даним рішенням суду ГУ НП в Кіровоградській області подало на нього апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не був включений до графіку відпусток на 2019 рік. З боку відповідача не було допущено протиправної бездіяльності, оскільки на його рапорт про надання відпустки було направлено лист з інформуванням про те, що питання щодо надання відпустки буде вирішено після одужання позивача, тобто фактичного виходу на службу та надання листків непрацездатності. Суд задовольняючи позовну вимогу про надання відпустки порушив дискреційні повноваження ГУ НП у Кіровоградській області. Крім того суд стягуючи з відповідача витрати на правову допомогу не взяв до уваги, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за своїм характером є не складною, крім того вказані витрати належним чином не підтверджені.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 підполковник поліції перебуває на службі в Національній поліції України а саме, на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області.

Головним управлінням Національної поліції у Кіровоградській області видано наказ №572 від 28.12.2018 року «Про затвердження графіка відпусток на 2019 рік» , до якого відомості щодо позивача включені не були, оскільки матеріали його особової справи перебували в іншому підрозділі та вирішувалось питання, щодо його переведення на службу в національній поліції до Полтавської області.

13.09.2019 року ОСОБА_1 подав начальнику Головного управління національної поліції в Кіровоградській області рапорт про надання йому щорічну основну оплачувану відпустку за 2019 рік з 07.10.2019 року та додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік з 06.11.2019 року.

За результатами розгляду такого рапорту начальником головного управління Національної поліції у Кіровоградській області 30.09.2019 року листом №2152/01/15-19 проінформовано, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» питання щодо надання відпустки буде розглянуто після одужання.

У 2018-2019 роках позивач перебував тривалий час на лікарняному у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю .

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер Кіровоградської обласної ради» адресованого головному управлінню національної поліції в Кіровоградській області від 17.10.2019 року №3429 на №2195/01/15-19 від 04.10.2019 року, з 22.09.2019 року ОСОБА_1 визнаний працездатним та допущений до роботи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того що відповідачем, не було доведено правомірність своїх дій щодо ненаданні позивачу щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів та додаткової відпустки тривалістю 15 календарних днів за 2019 рік.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Конституції України, кожен хто працює, має право на відпочинок.

За приписами частини другої статті 45 Основного Закону, це право забезпечується, зокрема, наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом (ч. 73 ст. 45 Конституції України).

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюється Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII.

За змістом частини 1 статті 92 частини 1 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку із навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки (ч.2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до частини 2 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року (п.7 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію»).

Тобто, спеціальним законом встановлене право поліцейських на відпустки, визначено їх тривалість, але не встановлено порядку надання відпусток.

В той же час, положеннями Закону України «Про відпустки» встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ч. 10 ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Відповідно до частини 3 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» рішення з питань служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюється Міністерством внутрішніх справи України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 року №1235 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2016 року №1668/29798 відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» з метою визначення порядку підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції.

Відповідно до вказаного Порядку підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, зокрема, серед іншого як надання відпусток відповідно до законодавства.

Пунктом 1 розділу ІІІ вказаного Порядку визначено, що видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України, відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу (п.3 розділу ІІІ Порядку).

Відповідно до вказаного Порядку з поміж переліку документів з питань проходження служби є рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з метою реалізації права на відпустку поліцейський підрозділу управління Національної поліції, звертається до начальника управління із відповідним рапортом. Такий рапорт підлягає розгляду відповідним керівником органу, за наслідками якого видається відповідний наказ.

Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 06.11.2019 року №1074/15-19 підполковник поліції ОСОБА_1 , начальник управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області станом на 06.11.2019 року має право на основну щорічну оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 30 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 15 календарних днів. Вказані види відпусток ОСОБА_1 у 2019 році не надавались.

При цьому як вірно зазначив суд першої інстанції право ОСОБА_1 на отримання ним гарантованою чинним законодавством, чергової та додаткової відпусток повинно бути реалізовано у тому році у якому таке право надається, тобто, у даному випадку у 2019 році , при цьому знаходження позивача на лікарняному не може бути перешкодою в реалізації ним цього права і законодавством таких обмежень не встановлено.

Колегією суддів також зазначається, що працівник, особова справа якого була повернута до органу де він проходить службу, після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений гарантованого статтею 45 Конституції України права на відпочинок через відсутність в цьому графіку відомостей щодо його відпустки.

З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про допущення з боку головного управління Національної поліції у Кіровоградській області протиправної бездіяльності щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, при тому, що перешкод у наданні такої станом на час написання рапорту не існувало.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може»

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд надати відпустку або відмовити у її наданні, існує лише один правомірний варіант поведінки.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу державної влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу державної влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року.

У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Враховуючи обставини справи, а також необхідність застосування принципу ефективності судового захисту порушених прав, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог у вигляді зобов`язання суб`єкта владних повноважень саме зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 щорічну основну та додаткову оплачувані відпустки за 2019 рік, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу надано:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги;

- копію договору про надання професійної правової допомоги від 02.10.2019 року ;

- додаткову угоду , розрахунок та акт приймання передачі до вказаного договору датовані 26 листопада 2019 року;

- оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №80 від 26.11.2019 року, на підтвердження оплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 2200,00 грн.;

З розрахунку до договору про надання професійної правничої допомоги вбачається, що до складу вартості винагороди за правничу допомоги входить: 200 грн. надання консультацій і роз`яснень з питань законодавчого врегулювання порядку надання відпусток (1 година); 1000 грн. опрацювання адвокатом матеріалів та складення позовної заяви (1 година); 1000грн. опрацювання відзиву ГУНП в Кіровоградській області та складення відповіді на відзив (1 година).

Задовольняючи вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з урахуванням тих обставин, що справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тобто без участі адвоката в судових засіданнях. І доводами апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовано.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції надає оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме те, що ця справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та законодавством, яке регулює спірні правовідносини, підлягає вирішенню за правилами спрощеного позовного провадження, тобто є справою не значної складності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, погоджується з висновками суду першої інстанції, що співмірною та обґрунтованою сумою до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є 2200 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, в рішенні суду першої інстанції правильно дана правова оцінка обставин у справі, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник