Справа № 320/6176/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року м. Київ № 320/6176/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Міністерства оборони України,

2. Державного закладу Центральної Медико-Соціальної експертної комісії

Міністерства охорони здоров`я України,

третя особа, без

самостійних вимог - Нікопольський об`єднаний міський територіальний центр

на предмет спору комплектування та соціальної підтримки

про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач 1, Міноборони України), Державного закладу Центральної Медико-Соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України (далі відповідач 2, Експертна комісія) та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міноборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформленого пунктом 30 протоколу засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №55 від 11 травня 2019 року;

- зобов`язати Міноборони повернути визначений пакет документів до Нікопольського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки на доопрацювання;

- визнати протиправними дії та зобов`язати Експертну комісію внести відсутні відомості до пункту 6 довідки (АГ 0007672) про результати визначення у застрахованої особи ступеня працездатності у відсотках та відомості про дату встановлення страхового випадку;

- зобов`язати Нікопольський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повторно направити пакет документів до Міноборони України після його доопрацювання заявником;

- зобов`язати Міноборони України після надходження доопрацьованого пакету документів від Нікопольського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі пункту 7 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І. від 13 листопада 2019 року адміністративну справу №320/6176/19 за позовом ОСОБА_1 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 16 листопада 2015 року по 06 вересня 2018 року проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, має статус учасника бойових дій, був учасником АТО, про що надав суду відповідні підтверджуючі документи.

Після неодноразового проходження лікування у військовій частині НОМЕР_1 , був визнаний непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №1129 від 26 квітня 2018 року.

За станом здоров`я позивач був звільнений з військової служби 06 вересня 2018 року та 11 вересня 2018 року прийнятий на облік Нікопольським об`єднаним міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Надалі, упродовж періоду з 24 вересня 2018 року по 11 березня 2019 року позивач проходив призначені йому огляди медико-соціальних експертних комісій різного рівня (міської, обласної, центральної) та 19 березня 2019 року отримав довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії АГ №0007672 (довідка МСЕК) з датою огляду 11 березня 2019 року, якою встановлено ОСОБА_1 ступінь втрати працездатності 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

Вже 20 березня 2019 року позивач звернувся до Нікопольського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки з пакетом документів для отримання одноразової грошової допомоги на підставі положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». У відповідь позивач отримав листа від 12 червня 2019 року з витягом з протоколу засідання комісії Міноборони стосовно відмови у призначенні одноразової грошової допомоги з тих підстав, що згідно з пунктом 7 частини другої статті 16 Закону України від 06 вересня 2018 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей») передбачено виплату одноразової допомоги у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж три місяці після звільнення її з військової служби.

Відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивач вважає протиправною, посилається на те, що моментом виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, встановлена у довідці МСЕК, якою йому визначено ступінь втрати працездатності. Окрім того, позивач посилається на пункт 8 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», відповідно до якого особи, як мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд провадити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Нікопольський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази. Також зобов`язано Комунальний заклад «Обласного клінічного центру Медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради Нікопольської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії №1 надати суду належним чином завірені копії актів огляду ОСОБА_1 та медичної карти ОСОБА_1 під час вказаних досліджень.

Від уповноваженого представника Міноборони 10 січня 2020 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідно до пункту 30 протоколу засідання комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11 травня 2019 року №55 позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням втрати працездатності у розмірі 25% у зв`язку з тим, що такі обставини встановлені понад тримісячний термін з моменту звільнення позивача з військової служби, що є законним та обґрунтованим. При цьому відповідач посилається на існуючу судову практику, зокрема, на постанову Верховного Суду від 28 червня 2018 року, відповідно до якої суд відступив від правової позиції, викладеної у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №276/322/17 (№К/9901/2174/17), виходячи з якої військовослужбовці строкової військової служби мають право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у разі встановлення їм інвалідності, незалежно від часу її настання.

Від відповідача 2 - Державного закладу Центральної Медико-Соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України відзиву не надійшло, при цьому копію ухвали про відкриття провадження у справі від 16 грудня 2019 року направлено електронною поштою 17 грудня 2020 року та представник відповідача 2 Левченко Л.О. особисто ознайомилася з позовними матеріалами 03 лютого 2020 року, про що залишила розписку в матеріалах справи.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З 16 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на підставі контракту, укладеного строком на три роки (з 16 листопада 2015 року по 16 листопада 2018 року), має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 23 грудня 2016 року та довідки про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України» №2887 від 01 листопада 2018 року.

Під час виконання обов`язків військової служби 08 вересня 2017 року позивач отримав травму правового колінного суглобу, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії №3806 від 08 вересня 2017 року та довідкою про обставини травми (поранення, контузію, каліцтва) №2788 від 17 серпня 2018 року, у зв`язку з чим проходив лікування у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується виписками із історії хвороби стаціонарного хворого №4995 від 13 вересня 2017 року, №5830 від 31 жовтня 2017 року, №1623 від 15 березня 2018 року, №1992 від 04 квітня 2018 року, №3669 від 18 липня 2018 року, №3886 від 31 липня 2018 року.

Надалі, 26 квітня 2018 року госпітальною військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_1 позивач визнаний непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №1129.

У зв`язку з цим 06 вересня 2018 року ОСОБА_1 звільнений у запас з військової служби за станом здоров`я згідно наказу №89-РС, що підтверджується витягом з наказу №186 від 06 вересня 2018 року.

Відповідно до записів у військовому квитку позивача 11 вересня 2018 року він прийнятий на облік Нікопольським об`єднаним міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Отримавши 24 вересня 2018 року від Нікопольського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення №7/3522, позивач звернувся до Комунального закладу Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради «Нікопольської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії №1 (далі МСЕК №1) для визначення ступеня інвалідності або втрати працездатності у відсотковому відношенні, потреби у протезуванні та отримання страхової суми за обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року (далі Порядок №975).

Порядок проходження медико-соціальних експертиз визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 (далі Положення №1317).

Відповідно до Положення №1317 позивач звернувся до КП «Нікопольська міська лікарня №4 Дніпропетровської обласної ради, якою 17 жовтня 2018 року надано позивачу пакет документів для МСЕК №1.

Упродовж періоду з 17 жовтня 2018 року по 11 березня 2019 року позивач проходив неодноразові огляди МСЕК різного рівня (міською, обласною, центральною), що підтверджується наданими до матеріалів справи Актами оглядів №1517 від 23 жовтня 2018 року, №1303 від 21 листопада 2018 року, №71 від 21 січня 2019 року, №159 від 11 березня 2019 року.

Лише 19 березня 2019 року позивач отримав довідку МСЕК про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії АГ №0007672 (зазначена дата огляду 11 березня 2019 року), у якій зазначено, що рішенням МСЕК встановлено ступінь втрати працездатності - 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, з якою позивач 20 березня 2019 року звернувся до Нікопольського ОМТКтаСП з наданням повного пакету документів для направлення до Міністерства оборони України та вирішення питання щодо призначення одноразової грошової допомоги.

Проте, 12 червня 2019 року позивач отримав листа від Нікопольського ОМТКтаСП №7/2120, у якому повідомлялося про надходження документів за результатами розгляду заяви позивача про призначення одноразової грошової допомоги. Зокрема, Міністром оборони України затверджені протоколи засідання Комісії Міноборони України стосовно призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 06 вересня 2018 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII), відповідно до яких, а саме: протоколу №55 від 11 травня 2019 року (пункт 30) ОСОБА_1 відмовлено у призначенні виплати. Підставою для відмови зазначено пункт 7 частину другу статті 16 Закону №2522-VІІІ.

Рішення Комісії Міноборони України щодо відмови у призначенні виплати позивач вважає протиправним, таким, що суперечить положенням чинного законодавства, та стверджує, що датою, з якої слід обраховувати строк звернення із заявою про призначення одноразової грошової допомоги, є 17 жовтня 2018 року, тому тримісячний строк, визначений пунктом 7 статті 16 Закону №2011-XII, ним не перевищено, з чим звертається до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом №2011-XII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону №2011-XII, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною другою статті 16 Закону №2011-XII встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, у пункті 7 зазначеної частини статті визначено, що грошова допомога надається внаслідок отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Згідно з статтею 162 Закону №2011-XII, одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З викладеного, а також з наданих до матеріалів справи медичних та інших документів, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги за пунктом 7 частини другої статті 16 Закону №2011-XII, як особа, якій рішенням МСЕК встановлено ступінь втрати працездатності - 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

Як вже встановив суд, позивачу відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки втрата працездатності встановлена йому понад тримісячний термін з моменту звільнення з військової служби, а саме, як стверджує відповідач, втрата працездатності первинно встановлена позивачу 11 березня 2019 року, а звільнений він був 06 вересня 2018 року.

У цьому зв`язку суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 8 Положення 1317/2 датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 17 жовтня 2018 року позивач надав до МСЕК №1 пакет документів для визначення ступеню втрати працездатності, який був прийнятий за вхідним номером 107 від 17 жовтня 2018 року, що також підтверджується відповідним записом в Акті огляду медико-соціальної експертної комісії №1517 від 23 жовтня 2018 року.

Отже, хоча Державний заклад Центральна медико-соціальна комісія Міністерства охорони здоров`я України не зазначила конкретну дату встановлення у відсотковому співвідношенні втрати позивачем працездатності у пункті 6 довідки (з датою огляду 11 березня 2019 року), суд, ураховуючи приписи пункту 8 Положення 1317/2, вважає такою датою саме 17 жовтня 2018 року (дата надходження та прийняття МСЕК пакету документів від позивача), тому саме з цієї дати у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

Оскільки звільнено позивача з військової служби 06 вересня 2018 року, а датою виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги суд вважає 17 жовтня 2018 року, то позивач звернувся з питанням призначення та виплати допомоги у межах строку, визначеного частиною другою статті 16 Закону №2011-XII.

Окрім того, за пунктом 8 статті 163 Закону №2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Отже, термін реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги триває для позивача по 17 жовтня 2021 року, у зв`язку з чим висновки комісії Міноборони України з питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладених у протоколі №55 від 11 травня 2018 року щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 через пропущення ним терміну реалізації такого права, є хибними та протиправними.

Також суд критично сприймає посилання відповідача 1 на постанову Верховного Суду від 28 червня 2018 року, відповідно до якої суд відступив від правової позиції, викладеної у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №276/322/17 (№К/9901/2174/17), виходячи з якої військовослужбовці строкової військової служби мають право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у разі встановлення їм інвалідності, незалежно від часу її настання, оскільки у зазначеній постанови Верховного Суду мова йде про військовослужбовців строкової служби, тоді як ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на підставі трирічного контракту від 16 листопада 2015 року.

У цьому ж зв`язку суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України", п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" тощо).

Отже, суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також, суд звертає увагу, що у позовній заяві ОСОБА_1 окрім іншого висловлює власне бачення щодо руху пакету документів та усунення у них недоліків в частині зазначення конкретної дати настання страхового випадку, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати Міноборони повернути визначений пакет документів до Нікопольського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки на доопрацювання; визнати протиправними дії та зобов`язати Експертну комісію внести відсутні відомості до пункту 6 довідки (АГ 0007672) про результати визначення у застрахованої особи ступеня працездатності у відсотках та відомості про дату встановлення страхового випадку; зобов`язати Нікопольський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повторно направити пакет документів до Міноборони України після його доопрацювання заявником; зобов`язати Міноборони України після надходження доопрацьованого пакету документів від Нікопольського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі пункту 7 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У цьому зв`язку суд акцентує, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Беручи до уваги вимоги процесуального закону, предмет та суть справи, що розглядається, суд приходить до того висновку, що з метою повного та належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням ступеня втрати працездатності - 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

Інші позовні вимоги, викладені позивачем у прохальній частині позову, не сприятимуть його ефективному захисту, затягнуть та ускладнять процес призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин суд вважає наявними підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з Міністерства оборони України на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 17, 69-71, 94, 139, 160-165, 167, 254, 257-263, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державного закладу Центральної Медико-Соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Нікопольський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 55 від 11 травня 2018 року, в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням ступеня втрати працездатності - 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) за наступними банківськими реквізитами: отримувач коштів - УК у Печерському р-ні м. Києва, код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897, рахунок отримувача - UA4026007, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача - 899998.

В решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до частини першої статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнкпп НОМЕР_3 , тел. НОМЕР_4 .

Відповідач 1: Міністерство оборони України, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний номер - 00034022.

Відповідач 2: Державний заклад Центральної Медико-Соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України, адреса: 04053, м. Київ, вул. Коцюбинського, 9, .

Суддя В.І. Келеберда