Справа № 1.380.2019.005613
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005613
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року

10 год. 27 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Гордійчук Г.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Угніча І.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 ) про скасування наказу про звільнення у запас, поновлення на службі та виплату компенсації за вимушений прогул,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить скасувати наказ командира 80 окремої десантно-штурмової бригади в/ч НОМЕР_1 по особовому складу № 50-РС ВІД 18.06.2019 в частині звільнення позивача; поновити позивача на службі з 15.07.2019; зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу (тобто з 15.07.2019) по дату ухвалення рішення).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що його звільнено із служби під час проходження ним лікування. Однак із наказом про звільнення його не ознайомлено, копія такого наказу йому не вручалася, посада не здавалася, трудову книжку не було здано. Вважає, що звільнення є незаконним, відтак звернувся із даним позовом до суду для захисту своїх порушених законних прав та інтересів.

Ухвалою суду від 21.10.2019 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

12.11.2019 за вх. № 41982 на адресу суду від відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалю суду від 28.11.2019 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в цій адміністративній справі.

Ухвалою суду від 30.01.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідач щодо задоволення позову заперечив, подав відзив (вх. № 42194 від 13.11.2019), у якому позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити. Зазначає, що так як позивач на час звільнення не перебував в закладах охорони здоров`я та не виявив бажання продовжувати службу в Збройних Силах України та укласти новий контракт, про шо свідчить відсутність зареєстрованих рапортів з відповідним клопотанням, у командування військової частини НОМЕР_1 не було законних підстав не звільняти військовослужбовця з військової служби за контрактом у зв`язку з закінченням строку контракту. Отже, в даному випадку відсутні протиправні дії з боку відповідача.

30.01.2020 за вх. № 5138 на адресу суду надійшла заява про уточнення підстави позову. Позивач зазначає, що у разі скасування оскаржуваного наказу, вимушеним прогулом слід вважати період з 15 липня 2019 року, оскільки 14 липня 2019 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини наказом № 50-РС від 18.06.2019 по дату поновлення позивача на посаді.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, наведених в заяві про уточнення підстави позову, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечив проти позову повністю з підстав, викладених у відзиві, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд заслухав вступне слово сторін, дослідив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та встановив таке.

ОСОБА_1 у липні 2016 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (а.с. 32-35).

З 15.07.2016 позивач проходив військову службу у відділенні снайперів роти снайперів військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Наказом командира 80 окремої десантно-штурмової бригади (по особовому складу) від 18.06.2019 № 50-РС відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 12) солдата ОСОБА_1 , снайпера відділення снайперів взводу снайперів роти снайперів, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2019 № 136 (а.с. 37) відповідно до ст. 33 Указу Президента України «Про положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 12.06.2009 солдату ОСОБА_1 продовжено термін дії контракту на час перебування на санаторному лікуванні в медичному закладі з 14.07.2019.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.07.2019 № 173 (а.с. 36) солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 слід вважати таким, що 31.07.2019 справи та посаду здав. 31.07.2019 його виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Згідно з випискою з медичної карти № 8599 від 30.07.2019, виданою Військово-медичним центром Західного регіону, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 15.07.2019 по 30.07.2019, виписаний у задовільному стані (а.с. 9).

Не погоджуючись з наказом відповідача від 18.06.2019, позивач звернувся за захистом свої прав до суду.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить із такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Основного Закону України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша, друга, шоста).

В силу частини 5 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 46 Основного Закону України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності (частина перша).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 цього Закону звільнення з військової служби за контрактом під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), проводиться у зв`язку із закінченням строку контракту.

Згідно з ч. 2 Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Як випливає зі змісту контракту від 15.07.2016 про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 з одного боку та громадянином ОСОБА_1 , за погодженням сторін укладено строком на три роки. Таким чином, чинність контракту припиняється 14.07.2019. Наведене зумовило видання наказу командира 80 десантно-штурмової бригади від 18.06.2019, № 50-РС (по особовому складу) про звільнення солдата ОСОБА_1 .

Посилання позивача на те, що звільнення відбулось дід час проходження ним медичного огляду військово -лікарською комісією 06.08.2019 по 15.08.2019, є безпідставним, оскільки військовослужбовець ОСОБА_1 був виключений зі списків військової частини на підставі наказу стройовій частині) від 31.07.2019 № 173 у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до припису п.33-1 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 7 листопада 2001 року № 1053, дія контракту про проходження військової служби з військовослужбовцями під час звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту продовжується: на час перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, а також па час увільнення від (виконання службових обов`язків у зв`язку із захворюванням.

Враховуючи виключні обставини, а саме скерування позивача для проходження лікування до ВМКЦ ЗР та відповідно до припису п.33-1 Положення командиром військової частини відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.07.2019 № 56 було продовжено строк дії контракту на час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в медичному закладі.

Так, як позивач на час звільнення не перебував в закладах охорони здоров`я та не виявив бажання продовжувати службу в Збройних Силах України та укласти новий контракт, про що свідчить відсутність зареєстрованих рапортів з відповідним клопотанням, у командування військової частини НОМЕР_1 не було законних підстав не звільняти військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби за контрактом у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відтак суд приходить до висновку про відсутність протиправності в діях військової частини НОМЕР_1 та, відповідно, підстав для скасування наказу командира 80 десантно-штурмової бригади від 18.06.2019, № 50-РС (по особовому складу).

Щодо посилання позивача на зберігання трудових книжок у військовій частині та їх видачі при звільненні суд вважає такі безпідставним, оскільки нормами спеціального законодавства не передбачено заведення трудових книжок на військовослужбовців та їх зберігання у військовій частині, так порядок проходження військової служби не врегульований загальними нормами трудового законодавства України. Запис про час служби у складі Збройних Сил України та інших військах із зазначенням дати призову (зарахування) і дати звільнення зі служби вноситься окремим рядком до трудових книжок за місцем роботи. Цей запис вносять до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на підприємстві, відповідно до пункту 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд згідно ч.1 ст. 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки у даній справі оспорюється рішення прийняте відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийнято (вчинено) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що відповідні положення відповідачем дотримані повністю. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

В силу дії норми статті 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про скасування наказу про звільнення у запас, поновлення на службі та виплату компенсації за вимушений прогул відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 13.03.2020.

Суддя Р.П. Качур