Справа № 300/2003/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2020-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2003/19 пров. № А/857/1765/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року, ухвалене суддею Біньовською Н.В., м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

08.10.2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просить: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника; зобов`язати відповідача вчинити дії щодо переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника з дати звернення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що законодавець надав право вибору умов і порядку призначення військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Чоловік позивача ОСОБА_2 не перебував на обліку в органі Пенсійного фонду України як одержувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач не зверталась до відповідача із заявою про переведення її на пенсію по втраті годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішення щодо відмови у переведені на пенсію у зв`язку з втратою годувальника за заявою позивача від 23.08.2019 приймалось відповідачем із врахуванням норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, відповідач, відмовляючи позивачу у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, діяв правомірно.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що готуючи її заяву, відповідач у рядку «Вид пенсії» надрукував «перехід на інший вид пенсії по втраті годувальника згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Такі дії відповідача не відповідають ч.2 ст.19 Конституції України, оскільки в Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, нема вимоги щодо зазначення в заяві назви Закону.

Апелянт стверджує, що усупереч вимогам ч.1 ст.29 Закону України «Про державну службу» відповідач порушив її права, свободи і законні інтереси щодо переведення на пенсію у звязку з втратою годувальника згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у віці 55 років.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що «чоловік позивача не перебував на обліку в органі Пенсійного фонду України як одержувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до ст.11 цього Закону «умови, норми і порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і цим Законом».

Також, усупереч вимогам ч.2 ст.19 Конституції України і Порядку судом першої інстанції незаконно встановлено, що «позивач не зверталась до відповідача із заявою про переведення її на пенсію по втраті годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб». У Порядку немає такої вимоги.

Апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст.311 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що на виконання постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.03.2017 у справі №344/12006/16-а позивачу з 01.07.2016 виплачується пенсія за віком, яка їй призначена зі зменшенням пенсійного віку.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08.07.2019 у справі №344/13332/16-ц встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

Також встановлено, що до смерті ОСОБА_2 перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську та отримував пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи інвалідам І групи (зворот а.с.18).

23.08.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 55 років, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою, відповідно до змісту якої просила перевести на інший вид пенсії по втраті годувальника згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.14).

За наслідками розгляду звернення, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом за № БО-1311 від 04.09.2019 повідомило позивача, що на виконання судового рішення їй призначено дострокову пенсію за віком як дружині померлого інваліда війни відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З урахуванням вимог ст.ст.26, 36 цього Закону роз`яснено, що жінки які народилися після 1 квітня 1961 року мають право на пенсію за віком при досягненні 60 років та за наявності визначеної законодавством тривалості страхового стажу, а тому у задоволенні заяви про переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відмовлено (а.с.16).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 1058- ІV).

Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.36 Закону України № 1058-ІV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, крім інших категорій осіб, чоловік (дружина), якщо вони досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Отже, необхідною умовою для призначення зазначеним відповідним особам пенсії у зв`язку з втратою годувальника або переведення на такий вид пенсії є встановлення їм інвалідності або досягнення ними пенсійного віку, передбаченого зазначеною статтею.

Статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком починаючи з 1 січня 2018 року після досягнення віку 60 років та за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року не менше 26 років. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Враховуючи, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому її пенсійний вік, передбачений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - становить 60 років, як жінки, яка народилася після 1 квітня 1961 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що чоловік позивача ОСОБА_2 отримував пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи інвалідам І групи. Згідно змісту поданої позивачем відповідачу заяви про перехід на інший вид пенсії, ОСОБА_1 звернулась до відповідача про переведення її на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Положеннями частини 2 статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством для осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), або відповідно до статті 54 цього Закону.

З аналізу вказаних норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що законодавець надав право вибору умов і порядку призначення військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не передбачено пільг щодо зменшення пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», дружинам (чоловікам) померлих осіб із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1) при призначенні їм пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Статтею 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Згідно частин 1, 2 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Відповідно до пунктів б, в частини 4 статті 30 цього Закону, непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема: батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або є особами з інвалідністю; батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або якщо вони є особами з інвалідністю.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, чоловік позивача ОСОБА_2 не перебував на обліку в органі Пенсійного фонду України як одержувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач не зверталась до відповідача із заявою про переведення її на пенсію по втраті годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішення щодо відмови у переведені на пенсію у зв`язку з втратою годувальника за заявою позивача від 23.08.2019 приймалось відповідачем із врахуванням норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та підтримує висновок про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у переведенні на пенсію згідно у зв`язку з втратою годувальника, згідно її заяви від 23.08.2019, діяв правомірно.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі №300/2003/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 17.03.2020.