Справа № 200/1175/20-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 р. Справа№200/1175/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:головуючого судді Молочної І.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошових сум,

встановив:

30 січня 2020 року ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ), позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (юридична адреса: вул. Богомольця, буд.10, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код 40111732) про:

- визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік;

- стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік у сумі 6505,80 грн. за 28 календарних дні;

- стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 коштів за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17 серпня 2016 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на день прийняття наказу про звільнення відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Зазначає, що додаткову відпустку ним не використано у кількості по 14 днів за 2 роки (2015 рік та 2016 рік), тобто загальний обсяг відпустки складає 28 днів. Позивач посилається на те, що Верховний Суд, ухвалюючи рішення за результатами розгляду зразкової адміністративної справи №620/4218/18 особи до Військової частини НОМЕР_2 , зазначив, що уразі невикористання військовослужбовцями (які зазначені у абзацах 1 і 2 частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») щорічної основної або додаткової відпустки у рік звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.Також позивач вказує, що діючим законодавством передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 КЗпП України), у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 325664,55 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого ним відповідно до положень Порядку №100.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказує на те, що додаткова оплачувана відпустка учасника бойових дій надається за календарний рік (має бути використана працівником протягом календарного року),тобто якщо працівник не реалізував своє право на таку відпустку в поточному році, перенесення її на наступний - не допускається. Зазначає, що згідно з довідками, наданими відділом кадрового забезпечення Департаменту від 11 лютого 2019 року, ОСОБА_1 ані в 2016 році, ані в 2017 році не виявив бажання скористатися додатковою оплачуваною відпусткою для учасників бойових дій, про що свідчить відсутність рапорту щодо її надання, та з рапортом про грошову компенсацію даної відпустки не звертався. Відповідач вказує на відсутність інформації про отримання позивачем такої відпустки або грошової компенсації за новим місцем роботи після звільнення з Департаменту, що, на думку відповідача, свідчить про необґрунтованість його позовної вимоги про стягнення саме з Департаменту компенсації за невикористану відпустку в 2016 році. Також зазначає, що належним відповідачем у справі може бути Національна поліція України. Відповідач посилається на те, що відпустка учасникам бойових дій відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» є додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати і до переліку щорічних відпусток не входить, тому не підпадає під дію статті 24 Закону України «Про відпустки», а відтак не підлягає грошовій компенсації в разі, якщо її не було використано (відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 червня 2018 у справі № 545/1881/16-а.

Щодо стягнення з Департаменту коштів (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17 серпня 2016 року по день фактичного розрахунку, відповідач вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду в цій частині, адже середній заробіток за затримку виплати не входить в структуру заробітної плати, а тому на нього не розповсюджуються норми статті 233 КЗпП України, в якій зазначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати є необмеженим будь-якими строками.

Таким чином, відповідач просив у частині визнання протиправною бездіяльності Департаменту щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій та стягнення з Департаменту грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій, відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а у частині стягнення з Департаменту коштів за час затримки розрахунку при звільненні залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

31 січня 2020 року судом відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, про що постановлено відповідну ухвалу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно з наказом Національної поліції України від 11 листопада 2015 року № 179о/с відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 призначено таким, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, із 07 листопада 2015 року по управлінню захисту економіки в Донецькій області.

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 25 червня 2015 року №11/І/V/75 ОСОБА_1 статус учасника бойових дій.

Наказом Національної поліції України від 16 серпня 2016 року №600о/с капітана поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого управління захисту економіки в Донецькій області, звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 28 серпня 2016 року з виплатою компенсації за 02 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 09 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2016 році.

У листопаді 2019 року позивач звернувся до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України із заявою щодо надання розрахунку кількості днів невикористаної додаткової відпустки, передбаченої статтею 12 Закону за період з дня надання йому статусу учасника бойових дій по день звільнення з ГУНП в Донецькій області; інформації (у разі наявності) про нарахування та виплату при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки; довідки про доходи у період з дня надання статусу учасника бойових дій по день звільнення помісячно. Також позивач просив надати йому інформацію, чи нараховувалась та виплачувалась йому індексація заробітної плати, що передбачена частиною 5 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» та статтею 4 Закону України «Про індексацію» за період з 07 листопада 2015 року по день звільнення.

Листом від 09 грудня 2019 року №П-1702 відповідачем розглянуто заяву позивача від 10 листопада 2019 року в порядку статті 1 Закону України «Про звернення громадян» та надано запитувану інформацію.

Відповідно до довідки б/н, виданої членом ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки О. Волошиним 02 грудня 2019 року,капітанові поліції ОСОБА_1 , за період проходження служби в Департаменті захисту економіки Національної поліції України додаткова відпустка зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій не надавалась.

Згідно з довідкою б/н, виданої членом ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки О. Волошиним 11 лютого 2020 року, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій передбачена додаткова оплачувана відпустка в кількості 14 календарних днів на рік; за період з 07 листопада 2015 по 31 грудня 2016 року ОСОБА_1 як учасник бойових дій відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статті 16-2 Закону України «Про відпустки» з рапортом про надання додаткової відпустки зі збереженням грошового забезпечення не звертався.

Відповідно до довідки про доходи позивача від 10 лютого 2020 року №62 нараховане грошове забезпечення останнього у червні 2016 року становило 6235,00 грн (30 відпрацьованих робочих днів), та у липні 2016 року 6235,00 грн (31 відпрацьований робочий день). Також згідно цієї довідки розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 204,43грн, а розмір середньомісячної заробітної плати 6235,00грн.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачені такі види щорічних відпусток, як: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 вказаного Закону, зокрема, учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі Закон №3551-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до частини 10 статті 93 Закону за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Таким чином, суд вважає, що у випадку звільнення поліцейського зі служби йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18.

Пунктом 7 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджений наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260 (далі Порядок №260 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Відповідно до пункту 8 розділу III Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

З огляду на те, що право позивача на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій порушено, воно підлягає відновленню в судовому порядку.

При цьому, враховуючи те, що грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій позивачу повинна була бути виплачена станом на день звільнення, враховуючи те, що на час звільнення позивача зі служби діяв Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, та який набрав чинності 27 травня 2016 року, суд вважає цей нормативно-правовий акт таким, що підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі №805/2706/17-а, від 25 квітня 2019 року у справі №814/2017/16.

Таким чином, оскільки відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій передбачена додаткова оплачувана відпустка в кількості 14 календарних днів на рік, а в період з 07 листопада 2015 по 31 грудня 2016 року ОСОБА_1 як учаснику бойових дій така додаткова відпустка не надавалась, суд дійшов висновку про вчинення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік та наявність підстав для стягнення на користь останнього грошової компенсації за таку невикористану відпустку у кількості 28 діб у розмірі 5724,04грн (28 діб * 204,43грн).

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки позивач проходив службу у Департаменті захисту економіки Національної поліції України, який є юридичною особою, стягнути таку компенсацію належить безпосередньо з відповідача як з роботодавця.

Отже позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік у сумі 6505,80 грн. за 28 календарних дні, підлягає задоволенню шляхом стягнення на користь останнього грошової компенсації за таку невикористану відпустку у кількості 28 діб у розмірі 5724,04 грн., що відповідає Порядку № 260.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Щодо питання дотримання строку звернення до суду із зазначеною вимогою.

За результатом розгляду справи, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про залишення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду не підлягає задоволенню.

Вказаного висновку суд дійшов з огляду на те, що строк звернення до суду з розглядаємою вимогою розпочинає перебіг від дня фактичного розрахунку, а у даній справі судом вище встановлено, що повного розрахунку з позивачем відповідач не провів.

Викладена позиція суду відповідає висновкам, викладеним у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України, який роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237 1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Суд вважає за необхідне зазначити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських не врегульовано положеннями спеціального законодавства.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України у редакції, чинній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду даної справи судом) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних поліцейським при звільненні сум, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01 березня 2018 року у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19 квітня 2018 року у справі № 806/1183/16 та від 14 березня 2019 року у справі № 820/660/17.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з поліції з 28 серпня 2016, проте нарахування та виплату останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2016 роки не проведено. Отже, остаточний розрахунок на день звільнення в повному обсязі з позивачем не проведено, відтак відповідач повинен нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100). Згідно з пунктом 1 цього Порядку він застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до довідки про доходи позивача від 10 лютого 2020 року №62 нараховане грошове забезпечення останнього у червні 2016 року становило 6235грн (30 відпрацьованих робочих днів), та у липні 2016 року 6235грн (31 відпрацьований робочий день). Також згідно цієї довідки розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 204,43грн, а розмір середньомісячної заробітної плати 6235,00грн.

Враховуючи той факт, що на час звернення позивача до суду із цим позовом відповідний розрахунок з ним не проведено відповідно до вимог Порядку №100 суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день прийняття рішення у цій справі 16 березня 2020 року.

Так, період затримки розрахунку з позивачем при звільненні з дня звільнення останнього по день ухвалення рішення у цій справі становить 889 днів (89 днів 2015 рік, 248 днів 2017 рік, 250 днів 2018 рік, 250 день 2019 рік, 52 дні 2020 рік).

Сума середнього заробітку за цей період складе 181738,27 грн (889 днів * 204,43 грн (денний розмір грошового забезпечення)).

Однак, суд враховує, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16.

Слід зауважити, що відповідно до наданої відповідачем інформації при звільненні позивачу було нараховано та виплачено 9751,32 грн.

Таким чином, частка невиплачених при звільненні позивачу сум складає 37% (частка недоплаченої позивачу суми грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку 5724,04грн від необхідної до сплати позивачу при звільненні суми 15475,36 грн (9751,32 грн + 5724,04 грн).

Отже, сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення позивачу є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачені суми.

Відтак, остаточно за цей період на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в сумі 67243,16 грн (181738,27 грн * 37%)

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд вважає, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 67243,16 гривень.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ), до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (юридична адреса: вул. Богомольця, буд.10, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код 40111732) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошових сум - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік.

Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік у розмірі 5724 (п`ять тисяч сімсот двадцять чотири) грн 04 коп.

Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67243 (шістдесят сім тисяч двісті сорок три) грн. 16 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 16 березня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини 3 статті 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна