Справа № 360/798/20
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2020-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

13 березня 2020 року СєвєродонецькСправа № 360/798/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., перевіривши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради про стягнення шкоди, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Сєвєродонецької міської ради (далі - відповідач), в якій позивач просив суд:

- стягнути з органу місцевого самоврядування (Сєвєродонецької міської ради) заподіяну позивачу в результаті його бездіяльності шкоду в розмірі 34012,77 грн (тридцять чотири тисячі дванадцять грн 77 коп.);

- стягнути з органу місцевого самоврядування (Сєвєродонецької міської ради) заподіяну позивачу в результаті його бездіяльності моральну шкоду в розмірі 34012,77 грн (тридцять чотири тисячі дванадцять грн 77 коп.);

- в разі відмови в задоволенні вимог - зобов`язати орган місцевого самоврядування виконати покладені на нього Постановою ВР обов`язки та зробити позивачу перерахунок нарахувань за послуги ЖКП за весь період дії Постанови ВР, згідно з вимогами цієї Постанови.

Ухвалою суду від 28.02.2020 позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачеві протягом семи календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду уточненої позовної заяви з нормативним обґрунтуванням вимоги про зобов`язання органу місцевого самоврядування виконати покладені на нього Постановою ВР обов`язки та зробити позивачу перерахунок нарахувань за послуги ЖКП за весь період дії Постанови ВР, згідно з вимогами цієї Постанови, у разі відмови у задоволенні позовних вимог (вимога на майбутнє), та зазначити, яким чином пов`язана заявлена вимога з задоволенням чи відмовою у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди; із обґрунтованим розрахунком суми моральної шкоди та доказів на підтвердження її розміру; обґрунтуванням звернення до суду саме в порядку адміністративного судочинства з позовом про стягнення шкоди, без заявлення вимоги вирішити публічно - правовий спір (для суду та відповідача); заяви про поновлення строку звернення до суду з даним позовом та докази поважності причин його пропуску.

Зазначену ухвалу отримано особисто позивачем 03.03.2020, про що свідчить підпис позивача на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

10.03.2020 до суду за вхідним реєстраційним номером 9345/2020 від позивача надійшла заява від 07.03.2020, до якої додано уточнену позовну заяву з такими позовними вимогами:

1) поновити порушені в результаті бездіяльності органу місцевого самоврядування права позивача;

2) стягнути з органу місцевого самоврядування (Сєвєродонецької міської ради) заподіяну позивачу в результаті його бездіяльності шкоду в розмірі 34012,77 грн (тридцять чотири тисячі дванадцять грн 77 коп.);

3) стягнути з органу місцевого самоврядування (Сєвєродонецької міської ради) заподіяну позивачу в результаті його бездіяльності моральну шкоду в розмірі 49183,00 грн (сорок дев`ять тисяч сто вісімдесят три гривні 00 коп.);

4) в разі відмови в задоволені вимог, - зобов`язати орган місцевого самоврядування виконати покладені на нього Постановою ВР обов`язки та зробити позивачу перерахунок нарахувань за послуги ЖКП з 01 травня 2017 року по теперішній час.

В уточненому адміністративному позові додатково, у відмінність до первинного позову, позивачем зазначено, що з тексту постанови Верховної Ради України «Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України» орган місцевого самоврядування, в даному випадку Сєвєродонецька міська рада, повинна виконувати обов`язки з встановлення плати за житло і комунальні послуги в розмірі не більше 15% фактично отриманого сукупного доходу сім`ї без будь-яких застережень, в тому числі, і без додаткових звернень громадян. Позивач зазначає, що призначена плата за послуги ЖКП часто перевищує вказані в Постанові ВР 15 відсотків від його доходу (пенсії).

Позивач зазначає, що до 01 травня 2017 року у нього не було необхідності звертатись за допомогою до держави. З 01 травня 2017 року у зв`язку з різким погіршанням здоров`я значно зросли витрати на ліки, обстеження, послуги медичної сестри (проведення медичних маніпуляцій: уколи та інше), послуги особам для догляду за ним. З 01 травня 2017 року позивач багаторазово звертався до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради (УПСЗН), згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива», із заявами про призначення субсидій та деклараціями про доходи.

З 01 травня 2017 року йому п`ять сезонів (29 місяців) не призначають субсидії через наявність боргів за послуги житлово-комунальних підприємств, вимагаючи укласти з ЖКП договори реструктуризації. Позивач неодноразово (більше двадцяти разів) звертався до міськради, до постійно діючої комісії по реструктуризації заборгованості, утвореної Сєвєродонецькою міськрадою, з проханням вирішити питання укладення договорів реструктуризації, але безрезультатно. Весь час з травня 2017 року сподівався, що йому призначать субсидії, і тому не звертався з позовом про невиконання вимог Постанови ВР органом місцевого самоврядування, через те, що при призначенні субсидій для позивача будуть більш сприятливі умови оплати послуг ЖКП: значно менше, ніж 15 відсотків від доходу, передбачених Постановою ВР.

Через невирішення органом місцевого самоврядування питання призначення субсидій позивач вирішив скористатися іншим нормативно-правовим актом: Постановою ВР, згідно якої сумарні платежі за послуги ЖКП не повинні перевищувати 15 % від доходу сім`ї, і в якому відсутні вимоги про відсутність заборгованості та вимоги про укладання договорів реструктуризації заборгованості, незважаючи на те, що згідно з Постановою ВР позивач знаходиться в гірших фінансових умовах, ніж при призначенні субсидії.

Позивач вважає, що нарахування понад 15 відсотків, вказаних в Постанові ВР, є незаконними і зазначає, що з вини органу місцевого самоврядування (Сєвєродонецької міської ради) йому п`ять сезонів (29 місяців) не призначають субсидії через нереструктуризовані борги, загальна сума яких станом на 01.01.2020 становить 34012,77 грн. В розмірі зазначеного боргу позивач і оцінює нанесену йому шкоду суб`єктом владних повноважень.

При вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до положень частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Тобто, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його бездіяльність, дії або індивідуальний акт. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу ймовірно призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Так, у постанові від 30.05.2018 у справі № 804/20798/14 Великою Палатою Верховного Суду зроблено правовий висновок, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої).

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Зазначені правові висновки неодноразово висловлені Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справ з підстав порушення судом правил предметної юрисдикції, зокрема, в постановах від 21 березня 2018 року у справі № 802/1792/17-а (номер рішення в ЄДРСР 73054799), від 18 квітня 2018 року у справі № 607/10615/15-а (номер рішення в ЄДРСР 73657864), від 25 квітня 2018 року у справі № 825/519/17 (номер рішення в ЄДРСР 73727765), від 08 травня 2018 року у справі № 820/4089/16 (номер рішення в ЄДРСР 74022189).

З матеріалів позовної заяви слідує, що спірні правовідносини між сторонами склались внаслідок неправильного, на думку позивача, визначення розмірів плати за житлово комунальні послуги, відмова в здійсненні перерахунку таких розмірів згідно із вимогами постанови Верховної Ради України від 18.03.1999 № 512-ХІV «Про оплату житлово комунальних послуг населенням України», а також спричинена внаслідок таких дій матеріальна та моральна шкода.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово комунальні послуги»:

- житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (пункт 5 частини першої);

- виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору (пункт 2 частини першої);

- індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої);

- споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач (пункт 13 частини першої).

Тобто, надання житлово комунальних послуг є різновидом договірних зобов`язань, а тому порядок їх надання, захист прав споживачів житлово - комунальних послуг та врегулювання інших відносин, які виникають довкола житлово комунальних послуг, регулюється чинним законодавством, а також договорами про надання житлово комунальних послуг, що їх укладає кожен споживач із організацією надавачем.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про житлово комунальні послуги» визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать:

1) затвердження та виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та виконанні відповідних державних і регіональних програм;

2) встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону;

3) затвердження норм споживання комунальних послуг;

4) інформування населення відповідно до законодавства про стан виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, а також про відповідність якості житлово-комунальних послуг нормативам, нормам, стандартам та правилам;

5) здійснення моніторингу стану виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства;

6) встановлення одиниці виміру обсягу наданих послуг з поводження з побутовими відходами.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Позивачем не оскаржуються рішення органу місцевого самоврядування щодо встановлення тарифів на комунальні послуги (в межах компетенції, визначеної законом), а фактично ОСОБА_1 не згоден з розміром плати за надання житлово комунальних послуг, які надаються йому виконавцями суб`єктами господарювання, і загальний розмір яких у відповідності до вимог постанови Верховної Ради України від 18.03.1999 № 512-ХІV «Про оплату житлово комунальних послуг населенням України» не повинен перевищувати 15 відсотків фактично отриманого сукупного доходу сім`ї.

Верховним Судом в ухвалі від 19.04.2018 у справі № 9901/415/18 зроблено висновок, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.

Тобто, звернення позивача до суду за захистом права на перерахунок житлово комунальних послуг та завданої нездійсненням такого перерахунку матеріальної та моральної шкоди спрямовано на захист приватоправового майнового (цивільного) інтересу позивача, і такі правовідносини не містять ознак публічно правового спору, що виключає розгляд цього спору в порядку адміністративного судочинства.

Натомість, згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на наведене, спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <...> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність».

Отже, поняття суду, встановленого законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

В даному випадку судом, встановленим законом, для розгляду даної справи є місцевий загальний суд.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду і вирішення позовної заяви у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 5, 19, 170, 248, 256, 294 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради про стягнення шкоди, зобов`язання вчинити певні дії.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяА.Г. Секірська