Справа № 240/169/20
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
16 березня 2020 року м. Житомир справа № 240/169/20
категорія 106020000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Лавренчук О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про зобов`язання нарахувати та виплатити заборгованість середнього заробітку за час затримки виконання рішення,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України з позовом у якому просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді за період із 06.11.2019 по 04.12.219.
В обґрунтування позову вказує, що 06.11.2019 Житомирським окружним судом за справою №240/9665/19 ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора роти №3 батальйону №1 полку №1 Управління патрульної поліції м. Києва з 02.07.2019. Зазначає, що 04.12.2019 Департаментом патрульної поліції був виданий наказ №949 о/с про поновлення на посаді, з яким ОСОБА_1 фактично ознайомили 09.12.2019. Вказує, що 16.12.2019 надіслав звернення до Департаменту патрульної поліції щодо нарахування середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді за період з 06.11.2019 по 04.12.2019, але станом на 08.01.2020 виплати середнього заробітку за час затримки не відбулось.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 03.02.2020.
Копію ухвали та судові повістки, що направлялась рекомендованою поштовою кореспонденцією, отримано позивачем та відповідачем 16.01.2020.
Позивач прибув до суду. Подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача до суду не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином. Причини неявки до суду не повідомив.
Відповідно до протоколу судового засідання від 03.02.2020, судом постановлено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.
Відділом документального забезпечення суду 03.02.2020 зареєстровано відзив на позовну заяву в якому відповідач просить закрити провадження у справі. Зазначає, що предмет даної справи є, по суті, застосування правових наслідків можливої затримки виконання вказаного рішення суду, а порядок застосування таких наслідків встановлений статтею 236 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вважає, що питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді вирішується судом шляхом постановлення ухвали. Водночас завершення судового розгляду в суді першої інстанції шляхом постановления судом ухвали можливе лише у окремих випадках, до яких стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді не відноситься. Вказане свідчить про те, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі вирішуються судом у рамках провадження, в якому таке рішення було ухвалене та в окремому провадженні судом розглядатися не може. Вважає, що затримка виконання рішення суду не є публічно-правовим спором, оскільки не пов`язана з вчиненням публічно-владних управлінських функцій чи наданням адміністративних послуг, а відтак дану справу не належить розглядати в окремому провадженні за правилами адміністративного судочинства.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи суд вважає, що спір, що виник між позивачем і відповідачем є публічно - правовим з огляду на наступне.
Пунктом 2 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Верховний суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №826/5274/18 зазначив, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Отже, служба в поліції є публічною службою, а спір, що виник між сторонами стосується відносин між суб`єктом владних повноважень та фізичною особою.
Окрім того, спір стосується компенсаційних виплат, що виникли у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на публічній службі, а тому спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.
Отже, твердження відповідача, що спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства є помилковим.
Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №949 о/с від 04.12.2019 "Про особовий склад": "на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року №240/9665/19 скасувати пункт наказу Департаменту патрульної поліції від 02 липня 2019 року №486 о/с про звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» по управлінню патрульної поліції у місті Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0000484), інспектора роти № 3 батальйону № 1 полку № 1 (з обслуговування правого берега), з 02 липня 2019 року та поновити на посаді інспектора роти №3 батальйону № 1 полку № 1 (з обслуговування правого берега) управління патрульної поліції у місті Києві, з 02 липня 2019 року. Виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць (а.с. 11).
З матеріалів адміністративної вбачається та відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 подав до відповідача заяву про нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на службі.
Відповідачем не надано до суду доказів виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на службі. У відзиві відповідач не наводить жодного аргументу щодо суті спору. Відзив зводиться виключно до того, що спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства України.
Вважаючи відмову у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на службі необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, вважає за можливе застосування норм Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними.
Частиною першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.
Судом безспірно встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі №240/9665/19, зокрема ухвалено: поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №3 батальйону №1 полку №1 Управління патрульної поліції м.Києва з 02.07.2019. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.
Однак, поновлено позивача на посаді наказом №949 о/с від 04.12.2019 "Про особовий склад". Цим же наказом визначено виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць.
Отже, рішення суду про поновлення на посаді, яке судом допущено до негайного виконання, у період часу із 07.11.2019 по 03.12.2019 відповідачем не виконувалось.
Суд зазначає, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Матеріалами адміністративної справи підтверджується та відповідачем у відзиві не заперечується факт затримки виконання рішення суду від 06.11.2019 у справі №240/9665/19 в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 ..
Верховний Суд у постанові від 05 березня 2020 року у справа №280/360/19 зазначив, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно. наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.
У постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а викладено правову позицію у якій вказано, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Враховуючи вказане, суд вважає помилковим твердження позивача, що період затримки виконання судового рішення слід обраховувати з 06.11.2019 по 04.12.2019.
Суд зазначає, що під час розгляду адміністративної справи встановлено та відповідачем не спростовано факт затримки виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі №240/9665/19 в частині поновлення позивача на посаді. Період затримки виконання судового рішення становить 27 днів (з 07.11.2019 по 03.12.2019).
Разом з тим, в матеріалах адміністративної справи, що розглядається відсутні належні докази на підтвердження середньоденної заробітної плати позивача для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
Отже, середньоденний розмір грошового утримання позивача становить 426,23 грн.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Суд зазначає, що позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заборгованість середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, однак з метою ефективного юридичного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Частиною 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позовну заяву задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук