Справа № 440/4111/19
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

10 березня 2020 рокум. ПолтаваСправа № 440/4111/19

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Чеснокова А.О., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

22 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, в якій просить суд:

визнати протиправною, викладену в листі від 24 вересня 2019 року, відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області у виплаті середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі, з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.;

стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників, у відповідача витребувано додаткові докази у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року провадження у справі № 440/4111/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 440/2896/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання незаконними дій, стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року провадження у справі поновлено, до участі у справі в якості співвідповідача залучено Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області.

21 лютого 2020 року судом отримано відзив відповідача на позов, у якому крім іншого зазначено, що аналогічні за змістом позовні вимоги позивача вже розглядались в судовому порядку.

Під час здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження судом встановлено обставини, які зумовлюють залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху в зв`язку із невідповідністю останньої вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України; позивачу запропоновано в п`ятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали для усунення недоліків позовної заяви подати до Полтавського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду разом із доказами на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач отримав копію ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року цього ж дня.

На виконання вимоги ухвали суду від 03 березня 2020 року про залишення позовної заяви без руху позивачем 05 березня 2020 року подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом. В обґрунтування вищевказаної заяви позивач зазначає, що 20 серпня 2019 року (тобто з пропуском строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України) з метою отримання виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 01 червня 2013 року останній звернувся до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з відповідною вимогою. 01 жовтня 2019 року позивач отримав негативну відповідь Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на вищевказану заяву. Вважаючи здійснені заходи заходами досудового врегулювання спору, та посилаючись на положення частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач наполягає на дотриманні ним строку звернення до суду з цим позовом.

Проаналізувавши вищевикладене, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок сформований Верховним Судом у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи вищевикладене, звернення працівника до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

Так, за правилами ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу), серед іншого, роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі 802/28/16-а, від 20.06.2018 у справі 823/761/17, від 09.08.2019 3 справі № 420/5793/18.

Як свідчать матеріали справи, позивача було звільнено 31 травня 2013 року, у цей день була видана трудова книжка та проведений розрахунок, з розміром якого позивач не погодився та звернувся до суду з позовом 03 серпня 2019 року (справа № 440/2896/19). При цьому суд вважає необхідним зазначити, що подаючи позовну заяву по справі № 440/2896/19 ОСОБА_1 зазначав аналогічні вимоги, зокрема, просив стягнути середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення рішення у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 141,57 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року, відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення рішення у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 141,57 грн.

28 жовтня 2019 року позивач вдруге звернувся до суду з позовом (справа № 440/4111/19) із вимогою про визнання протиправною, викладену в листі від 24 вересня 2019 року, відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області у виплаті середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі, з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.; та стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Посилання позивача в заяві про поновлення строку звернення до суду на звернення ОСОБА_1 від 20 серпня 2019 року до Ліквідаційної комісії, як на підставу дотримання строку звернення до суду, оскільки вважає це процедурою досудового врегулювання, суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

По-перше, частиною четвертою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Жодним з нормативно-правових актів не передбачено ні можливості, ні обов`язку досудового порядку вирішення спору щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

По-друге, як вже зазначалось, позивача звільнено з ОВС 31 травня 2013 року, проте до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області із заявою про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся лише 20 серпня 2019 року, тобто поза межами усіх передбачених строків звернення до суду з позовом, в тому числі і спеціального строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, факт звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою від 20 серпня 2019 року суд не визнає досудовим порядком вирішення спору, що може створити об`єктивні передумови для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та стати належною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду.

На переконання суду, ініціювання позивачем викладеного в заяві від 20 серпня 2019 року питання мало на меті штучне поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.

Враховуючи вищевикладене, суд не визнає викладені в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду від 05 березня 2020 року доводи позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом об`єктивними.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява №3236/03, п. 41, від 03.04.2008).

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, та не наведено підстав пропуску такого строку, які могли б бути визнані судом поважними.

Натомість указані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнано судом неповажними.

Крім того, поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом матиме наслідком необґрунтоване втручання суду у принцип правової визначеності, порушуватиме права інших учасників провадження на справедливий судовий розгляд в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За викладених обставин, суд не вважає, що позивач усунув недоліки позовної заяви, визначені ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року.

За правилами частини 15 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Керуючись статтями 123, 169, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити ініціатору звернення разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання шляхом подання апеляційної скарги відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017.

Суддя А.О. Чеснокова