Справа № 420/5869/19
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5869/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., представника позивача адвоката Мандриченко Ж.В., представника відповідача Хвостікової О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.11.2019 року, просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу № 184784-50 від 08 жовтня 2019 року, в якій йому нараховано суму боргу по сплаті єдиного податку з фізичних осіб 20869,24 грн.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що він є фізичною особою-підприємцем з 27.07.2009 року. Станом на 01.01.2014 був зареєстрований на території вільної економічної зони "Крим" за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Свідоцтво платника єдиного податку №236478 серія Б від 25.11.2013р. У зв`язку з вимушеною зміною місця проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що підтверджується довідкою № від 28.11.2018 про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи з фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Внаслідок зміни місця проживання 05.12.2018 року, ОСОБА_1 , став на податковий облік у ГУ ДФС в Одеській області Приморського району м. Одеси про, що свідчить Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України визначено Законом України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» від 12.08.2014 № 1636-VІІ (далі - Закон № 1636).

Виходячи зі змісту пункту 12.3 статті 12 розділу II «Перехідних положень» Закону № 1636, ОСОБА_1 з 01.06.2014 втратив статус платника єдиного податку.

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону №1636 на території вільної економічної зони «Крим» діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб.

Підпунктом 3 пункту 12.3 статті 12 Розділу II «Перехідні положення» Закону №1636 визначено, що з 01 червня 2014 року вважається анульованою податкова реєстрація осіб, які станом на 31 травня 2014 року мали місцезнаходження (місце проживання) та перебували на обліку в контролюючих органах на території АРК або міста Севастополя.

Така податкова реєстрація може бути відновленою після евакуації особи на іншу і територію України згідно зі статтею 15 цього Закону у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань оподаткування, або внаслідок завершення строку тимчасової окупації.

Зміст наведених норм свідчить про те, що стосовно платників податків - фізичних та юридичних осіб, які станом на 31.05.2014 мали місце проживання/місцезнаходження та перебували на обліку в контролюючих органах на території АРК або міста Севастополя, діє особливий правовий режим економічної діяльності: такі особи прирівнюються з метою оподаткування до нерезидентів, а їх податкова реєстрація вважається анульованою.

Отже, з 01.06.2014 позивач втратив статус платника єдиного податку, а відтак і обов`язок сплати єдиного податку та до 30.11.2018 (дати зміни місця проживання і взяття на податковий облік у ГУ ДФС в Одеській області) перебував у статусі суб`єкта ВЕЗ «Крим».

Відповідно до підпункту 12 пункту 12.3 статті 12 Закону №1636 зупиняється застосування до платників податків за місцезнаходженням на території ВЕЗ «Крим» норм статей 59, 60, 87-101, 124, 126 і 129 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

За викладених обставин позивач вважав протиправною податкову вимогу № 184784-50 від 08 жовтня 2019 року та просив її скасувати.

Ухвалою судді від 23.10.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 14 листопада 2019 року о 12:00 год.

Протокольною ухвалою від 20.12.2019 року для належної підготовки справи до судового розгляду суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою від 20.12.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 21 січня 2020 року об 11 год. 00 хв.

Протокольною ухвалою від 21.01.2020 року замінено відповідача ГУ ДФС в Одеській області належним відповідачем ГУ ДПС в Одеській області, та відповідно до ч.6 ст.48 КАС України розгляд справи розпочато спочатку.

Ухвалою від 10.02.2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 26 лютого 2020 року о 14 год. 30 хв.

У судовому засіданні 26.02.2020 року представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити з наведених вище підстав, а також просила відшкодувати позивачу витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11700 грн.

Представник ГУ ДПС в Одеській області у судовому засіданні проти позову заперечував, подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що для визнання податкового боргу (зокрема, з єдиного податку) безнадійним та його списання обов`язковою є наявність відповідного сертифікату саме Торгово-промислової палати України про настання обставин непереборної сили та їх вплив на фінансово-господарську діяльність конкретного суб`єкта господарювання, оформленого з урахуванням вимог ДФС. Відсутність такого сертифікату унеможливлює списання податкового боргу заявників з єдиного податку.

При цьому відповідач послався на норми Законів України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 27.07.2009 року, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.37-38).

Станом на 01.01.2014 ОСОБА_1 був зареєстрований на території вільної економічної зони "Крим" за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Свідоцтво платника єдиного податку №236478 серія Б від 25.11.2013р. (а.с.10).

У зв`язку з вимушеною зміною місця проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивач став на облік як внутрішньо перемішена особа в Управлінні соціального захисту населення у Приморському районі м.Одеси, що підтверджується довідкою від 28.11.2018 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.11).

Внаслідок зміни місця проживання ОСОБА_1 став на податковий облік у ГУ ДФС в Одеській області, про що свідчить Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.37-38).

15.07.2019 року позивач звернувся до ГУ ДФС в Одеській області з заявою про списання суми заборгованості по єдиному податку, яка нарахована за період з 01.06.2014 року по 30.11.2018 року, що нарахована безпідставно (а.с.75-76).

Листом від 14.08.2019 року № 17855/С/15-32-50-08-09 Гу ДФС в Одеські йобласті відмовило позивачу у списанні податкового боргу за вказаний період, пославшись на необхідність надання сертифікату Торгово-промислової палати України, що підтверджує настання обставин непереборної сили, відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (а.с.77-78).

08 жовтня 2019 року ГУ ДПС в Одеській області прийнято податкову вимогу № 184784-50, якою позивача повідомлено, що станом на 07.10.2019 року сума його податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб становить 20869,24 грн (а.с.99).

Особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України визначено Законом України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» від 12.08.2014 № 1636-VII (далі - Закон №1636).

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону №1636 на території вільної економічної зони «Крим» (далі - ВЕЗ «Крим») діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб.

Згідно з пунктом 5.3 статті 5 Закону №1636 фізична особа, яка має податкову адресу (місце проживання), юридична особа (відокремлений підрозділ), яка має податкову адресу (місцезнаходження) на території ВЕЗ «Крим», прирівнюється з метою оподаткування до нерезидента.

Підпунктом 3 пункту 12.3 статті 12 Розділу ІІ «Перехідні положення» Закону №1636 визначено, що з 01 червня 2014 року вважається анульованою податкова реєстрація осіб, які станом на 31 травня 2014 року мали місцезнаходження (місце проживання) та перебували на обліку в контролюючих органах на території АРК або міста Севастополя.

Така податкова реєстрація може бути відновленою після евакуації особи на іншу територію України згідно зі статтею 15 цього Закону у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань оподаткування, або внаслідок завершення строку тимчасової окупації.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що стосовно платників податків - фізичних та юридичних осіб, які станом на 31.05.2014 мали місце проживання/місцезнаходження та перебували на обліку в контролюючих органах на території АРК або міста Севастополя, діє особливий правовий режим економічної діяльності: такі особи прирівнюються з метою оподаткування до нерезидентів, а їх податкова реєстрація вважається анульованою.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 31.05.2014 року ФОП ОСОБА_1 мав місце проживання та перебував на обліку як платник податків на території міста Севастополя, тобто ВЕЗ «Крим», у зв`язку з чим, відповідно до підпункту 3 пункту 12.3 статті 12 Закону № 1636, податкова реєстрація позивача з 01.06.2014 вважається анульованою.

Отже, з 01.06.2014 позивач втратив статус платника єдиного податку, а відтак і обов`язок сплати єдиного податку та до 28.11.2018 року (дати зміни місця проживання) перебував у статусі суб`єкта ВЕЗ «Крим».

Відповідно до підпункту 12 пункту 12.3 статті 12 Закону №1636 зупиняється застосування до платників податків із місцезнаходженням на території ВЕЗ «Крим» норм статей 59, 60, 87-101, 124, 126 і 129 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

З огляду на зміст зазначеної норми застосування до позивача положень статті 59 ПК України та визначення йому податкового боргу за період з 01.06.2014 року по 28.11.2018 року є протиправним, оскільки у вказаний період позивач знаходився на території ВЕЗ «Крим».

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові віл 26.06.2018 року по справі № 819/1697/16.

Як вбачається з облікової картки платника ФОП ОСОБА_1 по єдиному податку з фізичних осіб, станом на 31.05.2014 року у позивача рахувався податковий борг у сумі 371,54 грн, яка позивачем сплачена згідно квитанції від 25.01.2020 року (а.с.158).

В період з червня по грудень 2014 року позивач продовжував сплачувати єдиний податок у сумі 730,80 грн щомісячно, при тому, що в нього такий обов`язок був відсутній відповідно до приписів наведених вище норм Закону №1636 (а.с.29-30).

Протягом усього період з 01.06.2014 року по 28.11.2018 року контролюючий орган продовжував нараховувати позивачу єдиний податок, і сума боргу на 30.11.2018 року становила 22688,54 грн., що підтверджується обліковими картками платника ФОП ОСОБА_1 (а.с.20-30).

22.12.2018 року позивач відновив сплату єдиного податку з фізичних осіб (а.с.20).

Таким чином, нарахування ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань з єдиного податку в розмірі 20869,24 грн. згідно з податковою вимогою від 08 жовтня 2019 року № 184784-50 є безпідставним, оскільки борг включає суму єдиного податку 22495 грн за період знаходження позивача на території ВЕЗ «Крим» (22688,54 грн. 371,54 грн. = 22495 грн).

При цьому суд зауважує, що відповідач не надав власного розрахунку грошових зобов`язань позивача за податковою вимогою від 08 жовтня 2019 року № 184784-50 по звітним періодам, а тому і не спростував обґрунтованість нарахування позивачу податкового боргу, вказаного у податковій вимозі.

Також суд вважає безпідставними посилання відповідача на норми Законів України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки вказані нормативні акти не регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1,3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 04.02.2020 року по справі № 1.380.2019.001036 (в ЄДРСР № 87389593).

На підтвердження витрат позивача на правничу допомогу представником позивача надано договір № 3/07/19 від 10.07.2019 року та детальний опис робіт (наданих послуг) та розрахунок вартості професійної правничої допомоги (додаток № 1 до Договору), відповідно до якого до суми 11700 грн включені, зокрема, поїздка до ДФС та її структурних підрозділів (500 грн), поїздка до суду для участі у судовому розгляді (3 години по 1000 грн., всього 3000 грн), поїздка до суду в інших цілях (подання документів, ознайомлення з матеріалами справи, 500 грн), робота зі складання позову оцінена у 5000 грн (5 годин по 1000 грн), при цьому ще чотири години (загальною вартістю 2700 грн) адвокат витратила на усну консультацію, вивчення документів клієнта, підготовку письмового аналізу справи, підготовку звернень та адвокатських запитів до ДФС в Одеській області.(а.с.88-95).

На підвердження понесених позивачем витрат також надано квитанції про оплату 6000 грн від 30.10.2019 року та 5700 грн від 26.11.2019 року.(а.с.96, 116).

Відповідач у свою чергу подав клопотання про відмову у відшкодуванні витрат на оплату правничої допомоги, посилаючись, зокрема, на неспівмірність витрат зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також ціною позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд враховує, що заявлений позивачем розмір витрат 11700 грн. не співмірний з ціною позову 20869,24 грн., і є вочевидь завищеним порівняно з ціною позову, а також зі складністю справи з оскарження податкової вимоги. Також суд враховує критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, виходячи з наведеного вище детального опису робіт (послуг). У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, складності справи, вважає за можливе обмежити розмір витрат на правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи, до суми 7000 грн.

Таким чином, відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 7768,40 грн. (768,40 грн. - судовий збір, 7000 грн витрати на професійну правничу допомогу).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, ч.1 ст.139, ст.ст. 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС в Одеській області № 184784-50 від 08 жовтня 2019 року, в якій ОСОБА_1 нараховано суму боргу по сплаті єдиного податку з фізичних осіб 20869,24 грн. (двадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять гривень 24 копійки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області (адреса: вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 7768,40грн. (сім тисяч сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10.03.2020 року.

Суддя: В.В.Андрухів

.