Справа № 400/977/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/977/19
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

при секретарі Ішханяні Р.А.,

за участю представника позивача-адвоката Агєєвої Л.І. та представника відповідача-адвоката Хоменко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 03.06.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича та 3-х осіб Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича про визнання неправомірними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

02.04.2019 року ОСОБА_1 звернуся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. та 3-х осіб АТ «Райффайзен Банк Аваль» і приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д., в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. від 22.01.2019 року про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 176 531,65 грн. у виконавчому провадженні №58159712;

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. від 06.03.2019 року про закінчення виконавчого провадження №58159712 в частині підстав її прийняття;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приватним виконавцем Куліченком Д.О. з моменту відкриття виконавчого провадження не було здійснено жодних виконавчих дій, майно боржника не реалізовувалося, заборгованість в межах виконавчого провадження примусово не стягувалася, а відтак, постанову про стягнення винагороди державний виконавець виніс неправомірно та передчасно. Також, позивач зазначає, що у цій спірній постанові не вірно була встановлена і сума винагороди, оскільки ним добровільно було сплачено кредиторові (стягувачу) значно меншу суму заборгованості та процентів, так як основна сума кредиту («тіло кредиту») фактично була «прощена» банком, в зв`язку із чим була винесена інша спірна постанова про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Михайлов Г.В. 12.06.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.06.2019 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача (апелянта) підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні.

Представник відповідача, в свою чергу, в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу категорично не визнала та наполягала на відмові у задоволенні апеляційної скарги та залишенні в силі рішення суду 1-ї інстанції.

Представники 3-х осіб в судове засідання не з`явились з невідомих причин, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. 29.12.2018 року вчинено Виконавчий Напис №4407 про звернення стягнення на нерухоме майно - комплекс бази відпочинку АДРЕСА_1, що належить позивачу ОСОБА_1 , на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» для задоволення вимог Банку щодо погашення заборгованості по договору іпотеки від 24.01.2007р. (кредитний договір від 23.01.2007р. на суму 112 000 доларів США під 13% на 10 років, т.б. до 23.01.2017р.) в сумі 62 655,61 доларів США, що еквівалентно 1 755 316,53 грн., а також 10 000 грн. плати за вчинення виконавчого напису.

22.01.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О., на підставі заяви стягувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 22.01.2019р. (вх.№189), винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58159712 з примусового виконання вказаного вище Виконавчого Напису №4407 від 29.12.2018р. У п.3 постанови відповідач постановив стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця в розмірі не більше 10% від суми, що підлягає стягненню. Остаточний розмір грошової винагороди буде визначено під час розподілу стягнутих з боржника грошових коштів пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми за формулою А х 10% = W.

В той же день, т.б. 22.01.2019р., приватним виконавцем Куліченко Д.О., з посиланням на приписи ст.31 Закону України №1403-УІІІ від 02.06.2016р. та ч.3 ст.45 Закону України №1404-УІІІ від 02.06.2016р., було винесено ще дві постанови - про стягнення з позивача основної винагороди в сумі 176 531,65 грн. та про накладення арешту на майно боржника (т.1 а.с.144,146,147).

Того ж дня, т.б. 22.01.2019р., копії вказаних вище постанов від 22.01.2019р. відповідачем були направлені на поштову адресу боржника ОСОБА_1 рекомендованим листом (т.1 а.с.141-145).

Далі, т.б. 24.01.2019 року, приватним виконавцем Куліченко Д.О. проведено опис та арешт майна боржника, про що винесено відповідні акт та постанову, копію якої 25.01.2019р. було направлено на поштову адресу боржника (т.1 а.с.153,154,158).

01.02.2009 року відповідачем, на виконання цього виконавчого провадження, було направлено письмові запити до Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міськради та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про надання додаткової інформації щодо належних боржнику об`єктів нерухомості, а в подальшому, т.б. 12.02.2019р. ще й до Березанської райради та Рибаківської сільради, а 21.02.2019р. - ще й до Березанської філії Миколаївського МБТІ (т.1 а.с.155,156,163,165,204).

Далі, т.б. 04.02.2019 року приватним виконавцем Куліченко Д.О. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - ПП «Ажіо», для участі у виконавчому провадженні з метою визначення вартості арештованого майна боржника, копія якої в той же день, т.б. 04.02.2019р., була направлена на адресу боржника рекомендованим листом (т.1 а.с.160,162).

14.02.2019 року суб`єктом оціночної діяльності - ПП «Ажіо», на виконання вищевказаної постанови приватного виконавця від 04.02.2019р., було виготовлено відповідний Звіт про визначення вартості майна боржника, копія якого, в той же день була направлена на адреси стягувача та боржника рекомендованими листами (т.1 а.с.167,210).

15.02.2019 року відповідачем на адресу Миколаївської філії ДП «Сетам» направлено заявку на реалізацію арештованого майна боржника на електронному майданчику в процедурі торгів (т.1 а.с.211).

В той же день, т.б. 15.02.2019 року, приватним виконавцем Куліченком Д.О. направлено подання про розшук боржника до Центрального районного суду м.Миколаєва, який, в свою чергу, своєю ухвалою від 22.02.2019р. (справа №490/1524/19) залишив без руху (т.1 а.с.205,212).

В подальшому, т.б. 28.02.2019 року, між позивачем (боржником) та АТ «Райффайзен Банк Аваль» (стягувачем), у зв`язку з частковим погашенням позичальником частини кредитної заборгованості та прощенням Банком іншої частини боргових зобов`язань, було підписано договір про припинення зобов`язань за кредитним договором від 23.01.2007р. (т.1 а.с.15).

06.03.2019 року стягувач - АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до приватного виконавця Куліченка Д.О. із заявою (вх.№704), в якій, посилаючись на вимоги п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» та самостійну сплату боржником заборгованості, просив закінчити виконавче провадження №58159712 (т.1 а.с.221).

В той же день, т.б. 06.03.2019 року, приватний виконавець Куліченко Д.О., на підставі вказаної вище заяви стягувача та у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документа, керуючись п.9 ч.1 ст.39 Закону України №1404, ухвалив постанову про закінчення даного виконавчого провадження №58159712 (т.1 а.с.229).

Крім того, в п.2 вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження відповідач, окрім іншого, також зазначив і про реєстрацію в автоматизованій систем виконавчого провадження постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 22.01.2019 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.О. від 06.03.2019 року відкрито виконавче провадження №58566908 з примусового виконання постанови приватного виконавця Куліченка Д.О. від 22.01.2019 року №58159712 про стягнення з позивача основної винагороди приватного виконавця в сумі 176531,65 грн.

Не погоджуючись з такими діями та постановами приватного виконавця Куліченка Д.О., позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірних постанов приватного виконавця (відповідача), який, в свою чергу, здійснив усі необхідні виконавчі дії, щоб забезпечити реальне виконання виконавчого напису нотаріуса та отримати за це передбачену законом винагороду.

Однак колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх лише частково обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Як слідує зі змісту приписів статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., «виконавче провадження» як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п.3 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів: виконавчих написів нотаріусів.

Частиною 1 ст.5 цього ж Закону №1404 визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Як передбачено п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

А відповідно до вимог ч.5 ст.26 даного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 22.01.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О., на підставі заяви стягувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 22.01.2019р. (вх.№189), винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58159712 з примусового виконання вказаного вище Виконавчого Напису №4407 від 29.12.2018р. У п.3 цієї постанови відповідач, окрім іншого, постановив стягнути з боржника і основну винагороду приватного виконавця в розмірі не більше 10% від суми, що підлягає стягненню. Остаточний розмір грошової винагороди буде визначено під час розподілу стягнутих з боржника грошових коштів пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми за формулою А х 10% = W.

Далі, як свідчать матеріали справи, в той же день, т.б. 22.01.2019р., приватним виконавцем Куліченко Д.О., з посиланням на приписи ст.31 Закону України №1403-УІІІ від 02.06.2016р. та ч.3 ст.45 Закону України №1404-УІІІ від 02.06.2016р., також було винесено і ще одну постанову - про стягнення з позивача основної винагороди в сумі 176 531,65 грн., яка, в свою чергу, наразі оскажується позивачем у даній справі.

Також, з матеріалів справи та виконавчого провадження вбачається, що того ж дня, т.б. 22.01.2019р., копії вказаних вище постанов від 22.01.2019р. відповідачем були направлені на поштову адресу боржника ОСОБА_1 рекомендованим листом, але відомостей про отримання останнім цих постанов матеріали справи не містять.

Як слідує зі змісту положень ч.ч.1,2 ст.27 Закону України №1404, «виконавчий збір» - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Разом з тим, частиною 9 цієї ж статті 27 передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Так, згідно із ч.4 ст.27 Закону №1404, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналогічні положення містяться і в ч.7 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», якою, в свою чергу, передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Також, при цьому, одночасно слід зазначити, що питання стягнення «виконавчого збору» висвітлено і в «Інструкції з організації примусового виконання рішень» (затв. наказом МЮ України №512/5 від 02.04.2012р. в редакції від 29.09.2016р. №2832/5), згідно з п.8 розділу ІІІ якої, передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному ст.27 Закону України №1404.

Крім того, як вбачається зі змісту приписів ч.ч.1,2,3 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з «основної» (фіксована сума або % суми, що підлягає стягненню) та «додаткової». При цьому, розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України, зокрема, п.19 Постанови КМУ №643 від 08.09.2016р., згідно з яким, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру, в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду в розмірі 10% стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, враховуючи вказане, судова колегія вважає, що питання стягнення приватним виконавцем з боржника виконавчого збору або/та основної винагороди в розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом чітко регламентовано та передбачено переліченими вище нормами діючого законодавства.

Проте, разом з тим, судова колегія зазначає, що позивачем, в даному конкретному випадку, без поважних причин було пропущено встановлений законом 10-денний строк на оскарження спірної постанови приватного виконавця Куліченка Д.О. від 22.01.2019 року про стягнення основної винагороди в розмірі 176531,65 грн. у ВП №58159712, на що суд 1-ї інстанції, не зважаючи на те, що відповідач звертав увагу на цей факт в своєму відзиві на позов (т.1 а.с110), достатньої уваги не звернув, вказані обставини належним чином не перевірив, та своєю ухвалою від 09.04.2019р. необґрунтовано поновив цей строк, фактично посилаючись лише на дату ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження представника позивача-адвоката Михайлова Г.В. (т.б. 28.03.2019р.).

При цьому, слід зазначити, що в подальшому, т.б в судовому засіданні суду 2-ї інстанції, представник відповідача також наполягав на застосуванні наслідків пропущення термінів оскарження вказаної вище постанови, надавши до апеляційного суду через електронну пошту копію заяви позивача ОСОБА_1 від 26.02.2019р., яка свідчить про те, що останній фактично ознайомився із матеріалами виконавчого провадження (в т.ч. і з спірною постановою від 22.01.2019р.) - 27.02.2019р.

Так, дійсно, у відповідності до приписів ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

А згідно із ч.ч.2,3 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися і інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Проте, як вбачається зі змісту приписів ч.2 ст.287 КАС України, учасником виконавчого провадження може бути подано до суду позовну заяву у 10-денний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод та інтересів.

При цьому, слід зазначити, що за правилами ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, відповідачем 22.01.2019 року було винесено спірну постанову про стягнення з позивача, як боржника, основної винагороди приватного виконавця в розмірі 176531,65 грн. у ВП №58159712.

Як вже вказувалося вище, копія вказаної постанови від 22.01.2019р., в той же день (т.б. 22.01.2019р.) була направлена на поштову адресу позивача рекомендованим листом, однак відомості про її отримання останнім в матеріалах справи і виконавчого провадження відсутні.

Як видно зі змісту позовної заяви від 02.04.2019р. та заяви представника позивача - адвоката Михайлова Г.В. від 05.04.2019р., про наявність вказаної вище постанови від 22.01.2019р. позивач ОСОБА_1 нібито дізнався лише тільки 28.03.2019 року, т.б. в день ознайомлення його представника - адвоката Михайлова Г.В. з матеріалами цього виконавчого провадження.

Разом з тим, як беззаперечно встановлено апеляційним судом з пояснень представника відповідача та матеріалів виконавчого провадження, безпосередньо сам позивач ОСОБА_1 фактично ознайомився із матеріалами виконавчого провадження (в т.ч. і з спірною постановою від 22.01.2019р.) - 27.02.2019р., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією його власноручної заяви від 26.02.2019р. (вх.№572).

При цьому, слід звернути увагу й на те, що факт наявності у виконавчому провадженні вказаної вище заяви позивача від 26.02.2019р. та факт його самостійного ознайомлення з цим в/провадженням (в т.ч. і зі спірною постановою від 22.01.2019р.) саме 27.02.2019р. фактично не заперечувала і представник позивача в судовому засіданні.

Проте, як вже судом зазначалося вище, позивач, ознайомившись зі спірною постановою відповідача від 22.01.2019р. про стягнення з нього основної винагороди приватного виконавця - 27.02.2019 року, фактично без поважних причин звернувся до суду про її оскарження лише тільки 02.04.2019р. (т.б. більше ніж через 1 місяць), т.б. з суттєвим пропуском встановленого законом 10-денного строку на її оскарження, що, в свою чергу, є підставою для залишення цих його позовних вимог без розгляду.

При цьому, слід звернути увагу й на те, що постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.01.2019р., в п.3 якої відповідач теж ухвалив стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця в розмірі не більше 10% від суми, що підлягає стягненню, позивач до цього часу у будь-який спосіб взагалі не оскаржив.

Далі, що ж стосується інших позовних вимог щодо визнання неправомірною та скасування постанову приватного виконавця Куліченка Д.О. від 06.03.2019 року про закінчення виконавчого провадження №58159712 в частині підстав її прийняття, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, теж вважає їх необґрунтованими та безпідставними і, в свою чергу, з цього приводе вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та пояснень представника відповідача встановлено, що саме після здійснення приватним виконавцем усіх необхідних виконавчих дій для забезпечення реального виконання виконавчого напису нотаріуса (т.б. ухвалення постанов від 22.01.2019р. - про відкриття в/провадження та накладення арешту на майно боржника, від 24.01.2019р. - про проведення опису і арешту майна боржника, від 04.02.2019р. - про призначення суб`єкта оціночної діяльності, направлення відповідачем 15.02.2019р. заявки на реалізацію арештованого майна боржника на електронному майданчику в процедурі торгів та подання - про розшук боржника до Центрального районного суду м.Миколаєва), 28.02.2019 року між позивачем (боржником) та АТ «Райффайзен Банк Аваль» (стягувачем), у зв`язку з частковим погашенням позичальником частини кредитної заборгованості та прощенням Банком іншої частини боргових зобов`язань, було підписано договір про припинення зобов`язань за кредитним договором від 23.01.2007р.

В подальшому ж, як свідчать матеріали справи та вже зазначалося вище, 06.03.2019 року стягувач - АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до приватного виконавця Куліченка Д.О. із заявою (вх.№704), в якій, посилаючись на вимоги п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» та самостійну сплату боржником заборгованості, просив закінчити виконавче провадження №58159712.

З матеріалів справи видно, що приватний виконавець Куліченко Д.О. в той же день, т.б. 06.03.2019 року, на підставі вказаної вище заяви стягувача та у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документа, керуючись п.9 ч.1 ст.39 Закону України №1404, ухвалив постанову про закінчення даного виконавчого провадження №58159712.

Стосовно ж правової позиції представника позивача щодо того, що приватний виконавець під час винесення вищезазначеної постанови про закінчення виконавчого провадження нібито повинен був перевірити та піддати правовому аналізу вказаний вище договір від 28.02.2019р., укладений між Банком (т.б. стягувачем) та боржником (т.б. позивачем) про часткову сплату боргу та прощення частини боргу, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, розцінює її критично та до уваги не приймає, оскільки така позиція суперечить нормам Законів України №104-УІІІ і №1403-УІІІ, які регулюють діяльність як приватних, так і державних виконавців, до повноважень яких, в свою чергу, не входить перевірка чи надання будь-якого правового аналізу укладеним між сторонами виконавчого провадження угодам, або ставлення під сумнів таких угод чи взагалі заяв стягувача про закінчення виконавчого провадження.

Окрім того, слід також зазначити й про те, що позивач, в даному випадку, фактично помилково ототожнює поняття конфіскації майна та звернення стягнення на майно. Так, Кримінальним кодексом України визначено, що конфіскація майна - це покарання (основне чи додаткове), яке полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Звернення ж стягнення на майно - це повернення коштів стягувачеві за рахунок продажу майна боржника, яке було предметом застави за цивільно-правовою угодою сторін, але боржником своєчасно не виконане.

Отже, оскільки дане виконавче провадження було закінчене саме на підставі п. 9 ч. 1 ст.39 Закону №1404, т.б. з підстав, на яких наполягав стягувач (Банк), то відповідно, в даному випадку, повинні застосовуватися і наслідки, передбачені ч.3 ст.40 Закону України №1404.

Враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність та правомірність підстав для ухвалення відповідачем оскаржуваної постанови від 06.03.2019 року про закінчення виконавчого провадження №58159712.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, до того ж, деякі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства, в зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає лише частковому задоволенню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і у відповідній частині залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи у відповідності до п.п.1,4 ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції в частині відмови позивачу у задоволенні його позовних вимог щодо визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця від 22.01.2019 року про стягнення основної винагороди та залишити ці позовні вимоги без розгляду, а в іншій частині оскаржуване рішення окружного суду від 03.06.2019р. - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. від 22.01.2019 року про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 176 531,65 грн. у виконавчому провадженні №58159712 - скасувати та залишити ці позовні вимоги без розгляду.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 10.03.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: Г.В. Семенюк

О.І. Шляхтицький