Справа № 1.380.2019.003718
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003718 пров. № 857/12474/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Мартинюк В. Я.,

час ухвалення рішення 17.10.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 18.10.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати протиправним наказ начальника 7 прикордонного Карпатського загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №121-ос від 29 травня 2017 року в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з посиланням на вимоги Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20 травня 2018 року, (вимоги відомчого документа Адміністрації Державної прикордонної служби України), а не на Закон України; зобов`язати Львівський прикордонний загін здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 календарний рік з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби; зобов`язати Львівський прикордонний загін здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої ч.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року, з урахуванням раніше виплачених сум матеріальної допомоги; зобов`язати Львівський прикордонний загін здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року за 2014 - 2017 роки загальним терміном 28 днів, а також п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2015-2017 роки загальним терміном 42 дні із грошового забезпечення включаючи щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним наказ начальника 7 прикордонного Карпатського загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №121-ос від 29 травня 2017 року в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з посиланням на вимоги Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20 травня 2018 року, (вимоги відомчого документа Адміністрації Державної прикордонної служби України), а не на Закон України. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 календарний рік з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої ч.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року, з урахуванням раніше виплачених сум матеріальної допомоги. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію за невикористані додаткові відпустки передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2015-2017 роки загальним терміном 42 дні із грошового забезпечення включаючи щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню в частині відмовлених позовних вимог, покликаючись на те судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що щорічна додаткова відпустка, передбачена абз.1 ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям за виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я і пільгова додаткова відпустка передбачена для учасників бойових дій п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не є однією і тією ж пільгою, гарантією чи компенсацією, а тому при наданні вказаних відпусток, чи виплаті компенсації за них не може застосовуватися положення абзацом 3 ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зазначає, що відповідно до п.1 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку. Таким чином, вважає, що оскільки проходив військову службу на посадах, які надають право на зазначену відпустку упродовж 2013 - 2017 років, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині виплати компенсації за 2013 та 2014 роки, не врахувавши, що статус учасника бойових дій йому надано в квітні 2015 року. Просить скасувати судове рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання Львівським прикордонним загоном здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2014 - 2017 роки загальним терміном 28 днів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Крім того, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач також оскаржив його в частині задоволення в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідно до п.8 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України №73 така винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Зазначає, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Однак під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. Таким чином, вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення - скасувати, у задоволенні яких необхідно відмовити в повному обсязі.

Представник позивача Каверін С. М. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими в частині відмовлених позовних вимог. Просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій задовольнити. Крім того, не погодився з доводами апеляційної скарги відповідача, і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення в частині задоволених позовних вимог, просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Представник відповідача Хиря В. В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити. Крім того, не погодився з доводами апеляційної скарги позивача, і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення в частині відмовлених позовних вимог, просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Позивач (апелянт) в судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі позивача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 29 травня 2017 року за №121-ос По особовому складу, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 28 травня 2017 року старшину ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 3 категорії чергового відділення дозиметриста 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби Морозовичі ІІІ категорії (тип В), звільненого в запас на підставі підп.а (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (далі Закону) з урахуванням підпунктом ї (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків визначених абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби від 06 грудня 2016 року за №1769-VIII та підпункту б частини 2 статті 26 Закону.

Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України за №425 від 20 травня 2008 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2008 року за №37/15228) позивачу згідно з цим наказом підлягала виплаті грошова допомога у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік.

При цьому, з особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 та довідки відповідача вбачається, що при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби до складу грошового забезпечення не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року за №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій, яку позивач отримував щомісячно з 01 січня 2016 року по день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби.

Також ця щомісячна додаткова грошова винагорода не була врахована при обчисленні матеріальної допомоги на оздоровлення у вересні 2016 року та у квітні 2017 року.

Крім того, відповідачу не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку, терміни та порядок надання якої визначено постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року за №702.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із порушенням, на думку позивача, порядку нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення, а також компенсації за невикористані додаткові відпустки.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць, разом з тим, щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісячно, тому наказ начальника №121-ос від 29 травня 2017 року щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з посиланням на вимоги Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20 травня 2008 року (вимоги відомчого документа Адміністрації Державної прикордонної служби України), а не на Закон України, є протиправним та підлягає скасуванню, і, як наслідок, необхідно здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 календарний рік, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої ч.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Крім того, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2017 рік, тому належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2015-2017 роки загальним терміном 42 днів із грошового забезпечення включаючи щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій. Разом з тим, щодо позовної вимоги в частині компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за 2014-2017 роки загальним терміном 28 днів, то у задоволенні такої відмовлено, оскільки військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором і компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку здійснюється лише за однією підставою. Таким чином, у разі нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не може здійснюватись компенсація за невикористані відпустки, передбачені, ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

При цьому, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Ст.1 вищезазначеного Закону передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч.2 ст.15 цього Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком (за наявності вислуги 10 років і більше), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 2 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій уряд встановив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Крім того, згідно з ч.2, 3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби на підставі підп.а ч.6 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту).

На момент звільнення позивача його календарна вислуга років складала 21 рік, а тому, відповідно до ч.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що щомісячна додаткова грошова винагорода позивача на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року за №889 становила 60% місячного грошового забезпечення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, не включено.

Підставою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди став наказ начальника 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 29 травня 2018 року за №121-ос По особовому складу, відповідно до якого позивачеві було виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України за №425 від 20 травня 2008 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2008 року за №37/15228).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ч.4. ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та видів виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №826/3398/17 та у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі №295/5200/18.

При цьому, колегія суддів також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, викладені у постанові від 6 лютого 2019 року, відповідно до яких до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Матеріалами справи підтверджується, що перед звільненням додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року за №889 нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому ця винагорода не може вважатись одноразовою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889.

Крім того, колегія суддів вважає, що чинним законодавством України, яке регулює соціальне та пенсійне забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців, відповідно до якого вираховуються пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому відхиляє покликання представника відповідача на різне визначення поняття грошового забезпечення при призначенні пенсії та здійсненні обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Також ч.1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць, разом з тим, щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісячно, тому наказ начальника №121-ос від 29 травня 2017 року щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з посиланням на вимоги Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20 травня 2008 року (вимоги відомчого документа Адміністрації Державної прикордонної служби України), а не на Закон України в цій частині є протиправним і належним способом захисту порушеного права є зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 календарний рік, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої ч.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

Доводи відповідача в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2015-2017 роки загальним терміном 42 днів із грошового забезпечення включаючи щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, а також про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2014 - 2017 роки загальним терміном 28 днів, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Ст.4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абз.3 п.14 ст.10-1 цього Закону передбачає, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Разом з тим, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Доводи відповідача в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18.

Згідно з абз.3 ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

З матеріалів справи вбачається, що позивач впродовж 2014 - 2017 років проходив військову службу на посадах, які надають право на щорічну додаткову відпустку передбачену абз.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей тривалістю 7 календарних днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення, і відповідачем цей факт не заперечується, разом з тим така відпустка ОСОБА_1 не надавалася у зв`язку з настанням особливого періоду.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статус учасника бойових дій позивачу надано у квітні 2015 року, тому і щорічна додаткова відпустка за п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у позивача виникла з 2015 року. Разом з тим, у позивача право на отримання щорічної додаткової відпустки передбаченої абз.1 ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тривалістю 7 календарних днів виникло раніше, а тому, враховуючи усе наведене вище, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2014 рік, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині відсутності підстав для задоволення позову в частині виплати компенсації за 2014 рік за такий вид додаткової щорічної відпустки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині виплати компенсації за 2014 рік, оскільки в позовних вимогах просив саме компенсацію з 2014 року, є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції в цій частині з вищенаведених мотивів.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині виплати компенсації щорічної додаткової відпустки передбаченої абз.1 ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015- 2017 роки колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції правильно зауважив, що відповідно до ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові дні відпустки передбачені ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року за 2014 рік з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення; в решті суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.003718 в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату йому компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2014 - 2017 роки загальним терміном 28 днів скасувати та в цій частині прийняти постанову, якою позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Зобов`язати Львівський прикордонний загін здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові дні відпустки передбачені ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року за 2014 рік загальним терміном 7 днів із грошового забезпечення включаючи щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.003718 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
Судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 10 березня 2020 року.