Справа № 420/6829/19
Суддя: Соколенко О.М.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6829/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соколенко О.М., розглянувши в порядку у письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
15 листопада 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання ухвали суду від 20.11.2019 року представником позивача 05 лютого 2019 року через канцелярію суду подано заяву разом з уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у відмові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в загальному розмірі 13169,43 грн.

Як зазначає позивач в уточненій позовній заяві, вона проходила військову службу в Збройних Силах України на посаді техніка польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_2 .

Позивач вказує, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04 липня 2019 року № 27-РС, відповідно до пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вона звільнена у запас, та з 04 липня 2019 року її виключено зі списків особового складу частини.

При цьому, як вказує позивач, за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року їй не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, що підтверджується інформаційним листом про види грошового забезпечення від 21.10.2019 року за № 969/фес.

З позовної заяви вбачається, що 30 вересня 2019 року позивач звернулася до відповідача з проханням нарахувати та виплатити їй за період з 1 січня 2016 року по 4 липня 2019 року (по день виключення із списків особового складу військової частини) індексацію грошового забезпечення, однак, листом від 21.10.2019 року за вих. № 3438/1/1255 позивачу відмовлено в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та посилаючись на ст. 43, ч. ст. 19 Конституції України, ст. 18, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», ст. 1, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.1, ст.2, ст.4, ст.6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», аб.2, аб.7 п.4, п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, позивач зазначає, що з аналізу вказаних нормативно-правових актів вбачається, що за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення має здійснюватись у встановленому Урядом України порядку, а саме згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

На думку позивача, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, і має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, як складова конституційного права на соціальний захист. Тобто, як вважає позивач, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, у зв`язку із чим, на думку позивача, відповідачем протиправно не нараховувалась та не виплачувалась позивачу індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 по 28 лютого 2018 року.

При цьому, позивач посилається на те, що висновок щодо віднесення індексації грошового забезпечення до видів грошового забезпечення міститься у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №638/9697/17.

Щодо обґрунтування позовної вимоги щодо не проведення розрахунків по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач зазначає, що під час проходження служби вона отримала статус учасника бойових дій та відповідне посвідчення, а отже, отримала право на додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій, яку не використовувала за весь час проходження військової служби.

При цьому, як вказує позивач, під час звільнення військова частина не провела з нею розрахунок (компенсацію) за всі невикористані дні додаткової (соціальної) відпустки. 30 вересня 2019 року позивач звернулася із заявою до відповідача з проханням нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, однак, листом від 21.10.2019 року за вих. № 3438/1/1254 позивачу відмовлено у задоволенні її заяви.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в цій частині та посилаючись на ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.4, ст.16-2 Закону України «Про відпустки», п.8, абз.3 п.14, п.17, п.18, п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.1 Закону України «Про оборону України», позивач зазначає, що з аналізу вказаних нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Однак, на переконання позивача, законом не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку вона набула за період проходження військової служби.

Таким чином, позивач вважає, що під час її звільнення з військової служби, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 повинна була виплатити їй компенсацію за всі невикористанні нею дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», але всупереч зазначеним вище нормам закону, відповідач не нарахував та не виплатив компенсацію за не використані дні додаткової відпустки в загальному розмірі 13169,43 грн.

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року судом відкрито провадження у справі за позовною заявою (з урахуванням уточненої позовної заяви, яка надійшла до суду 05.12.2019 року), вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та призначено підготовче засідання по справі на 09 січня 2020 року о 14 год. 40 хв.

02 січня 2020 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи № 420/6829/20 за відсутності сторони позивача (т.1 а.с.47). Представник позивача у вказаній заяві також зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Оскільки у відповідача станом на 09.01.2020 року не сплинув строк для надання до суду відзиву на позовну заяву підготовче засідання судом відкладено на 21 січня 2020 року.

09 січня 2020 року (після закінчення підготовчого засідання) через канцелярію суду від відповідача (у строк, встановлений судом) надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками до нього (т.1 а.с.61-73). У відзиві відповідач зазначає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач вказує, що на цей час діє особливий період у зв`язку із збройною агресією проти України з боку Російської Федерації, та в державі склалась складна фінансово-економічна ситуація, у зв`язку з чим Радою національної безпеки і оборони України прийнято ряд рішень, зокрема: рішення від 25.01.2015 «Про надзвичайні заходи протидії російській загрозі та проявам тероризму, підтримуваним Російською Федерацією», введене в дію указом Президента України від 14.02.2015 № 85/2015; рішення від 18.02.2015 «Про заходи щодо створення належної матеріально-технічної бази для лікування, реабілітації та оздоровлення військовослужбовців та інших осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, а також учасників бойових дій та інвалідів війни», введене в дію указом Президента України від 12.03.2015 № 140/2015; рішення від 06.05.2015 «Про стан виконання рішень Ради національної безпеки і оборони України та додаткові заходи щодо забезпечення обороноздатності держави», введене в дію Указом Президента України від 26.05.2015 № 285/2015.

Відповідач вказує, що в 2016 році відбулося збільшення грошового забезпечення військовослужбовців, у зв`язку з чим Департаментом фінансів Міністерства оборони України були доведені до військових частин (установ, організацій) роз`яснення від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2, згідно яких, у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 індексацію грошового забезпечення військовослужбовців слід не нараховувати до окремого роз`яснення.

Відповідач у відзиві звернув увагу на те, що вищезазначений Порядок, а також роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 № 13700/з та від 08.08.2017 № 78/0/66-17, не передбачають механізму нарахування та виплати сум індексації грошового забезпечення за попередні періоди та у поточному році. На переконання відповідача, Військова частина НОМЕР_1 , відповідно до Інструкції № 260 виконувала роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2, в якому було зазначено про не нарахування індексації грошового забезпечення.

Окрім того, відповідач зазначив, що діяв у відповідності до пункту 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України (внесений Законом № 79-VIII від 28.12.2014), відповідно до якого норми і положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На обґрунтування своєї позиції відповідач посилався на норми ч. 2 ст.6, ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 15 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 1,3, 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011, п.1.14 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, Постанову Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року № 1294.

Також, на підтвердження доводів, зазначених у відзиві, відповідач послався на рішення Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland) та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Asmundsson у. Iceland).

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, відповідач, з посиланням на п.12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», п.п.8, 17, 18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зважаючи на п.19 ст.10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказує, що в особливий період надання інших відпусток припиняється, що також, вказано і в роз`ясненні департаменту МОУ від 25.07.2019 №248/5571 щодо виплати грошової компенсації учасникам бойових дій та особам, прирівняних до них, за невикористані дні додаткової відпуски.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд залишити позовні вимоги без задоволення.

У підготовчому засіданні 21.01.2020 року судом залучено до матеріалів справи: відзив на позовну заяву від 09.01.2020 року із додатками до нього та доказами отримання представником позивача відзиву на позовну заяву, копію листа департаменту фінансів МОУ від 25.07.2019 №248/5571 та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи, у зв`язку з чим судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 30.01.2020 року.

22 січня 2020 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява, в якій зазначено, що позивач відмовляється від наданого йому права подати до суду відповідь на відзив та просить суд звернути увагу на наявність правових висновків Верховного Суду з даного предмету спору, викладених в постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 638/9697/17 та від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

Письмовою ухвалою суду від 30.01.2020 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі №420/6829/19 та справу призначено до судового розгляду на 06.02.2020 року о 12 год. 30 хв.

У судове засідання 06.02.2020 року сторони не з`явились, були належним чином сповіщені про розгляд справи. При цьому, від представника позивача раніше, - 02.01.2020 року через канцелярію суду надходила заява про розгляд справи за його відсутністю, в якій представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. З боку представника відповідача 06.02.2020 року надано клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, в якому представник зазначив, що підтримує позицію, викладену у відзиві на позов та у письмових поясненнях, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи, не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч.3 ст.194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Таким чином, зважаючи на клопотання представника позивача та представника відповідача про розгляд справи без їх участі, а також, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, та відсутність перешкод для розгляду справи за відсутності учасників процесу, зважаючи на строки розгляду справи, визначені ч.2 ст.193 КАС України, судом вирішено здійснювати подальший розгляд адміністративної справи в порядку письмового провадження, відповідно до ч.3 ст.194, ч.9 ст.205 КАС України за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст.193 КАС України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Розгляд справи по суті розпочато судом 06.02.2020 року.

Згідно з ч.1 ст.120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч. 6 ст. 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, зважаючи на викладене, враховуючи наведені приписи КАС України, зважаючи на перебування головуючого судді у справі ОСОБА_2 на навчанні у Національній школі суддів України з 02.03.2020 року до 06.03.2020 року включно, з урахуванням того, що останній день строку для розгляду справи припадає на вихідний (святковий) день 07.03.2020 року, і оскільки 08.03.2020 та 09.03.2020 року є вихідними днями, суд розглядав дану справу у межах строку, визначеного для її розгляду ст.193 КАС України із прийняттям та складанням повного судового рішення 10.03.2020 року - в перший робочий день граничного строку, визначеного ст.243 КАС України, враховуючи положення ч.1, ч.6 ст.120 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом відповідача на позов, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та перевіривши їх доказами, що містяться у справі, суд встановив наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних Силах України на посаді техніка польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_2 .

Згідно безтермінового посвідчення серії НОМЕР_3 від 18.05.2018 року, виданого військовою частиною НОМЕР_4 , ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (т.1 а.с.24).

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.07.2019 року №131 (т.1 а.с.14) вбачається, що прапорщика ОСОБА_1 техніка польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_2 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2019 року №27-РС, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у запас за статтею 26 частини 4 пункту 2 підпункту «б» (за станом здоров`я), з 04.07.2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, та визначено виплатити їй: премію у розмірі 95% від посадового окладу за період 01 липня по 15 липня 2019 року; посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років з 01 липня по 04 липня 2019 року; надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавку за вислугу років з 01 липня по 04 липня 2019 року; одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови КМУ від 117 липня 1992 року № 393 за 20 календарних років; грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно відповідно до постанови КМУ від 16 березня 2016 року № 178 у сумі 42940,93 грн.; грошову компенсацію замість обідів з 01 липня по 04 липня 2019 року.

30 вересня 2019 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити позивачу за період з 1 січня 2016 року по 4 липня 2019 року (по день виключення із списків особового складу військової частини) індексацію грошового забезпечення, а також видати довідку про виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення за період проходження військової служби з 1 січня 2016 року по 4 липня 2019 року, із зазначенням всіх складових видів грошового забезпечення, в тому числі індексації грошового забезпечення (т.1 а.с.20).

На вказану заяву листом від 21.10.2019 року за вих. № 3438/1/1255 відповідач зазначив, що не уявляється можливим здійснити таке нарахування і виплату індексації грошового забезпечення з підстав відсутності фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України для виплати індексації в січні 2016 року лютому 2018 року та за відсутності фінансування на виплату індексації, а також, за відсутності механізму виплати сум індексації в поточному році за минулі періоди (т.1 а.с.21).

Згідно з наданої відповідачем інформації про розрахунок додаткових видів грошового забезпечення позивача, викладеної в листі від 21.10.2019 року №969/фес, грошове забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року виплачувалось позивачу без проведення індексації грошового забезпечення (т.1 а.с.15-19).

З матеріалів справи також вбачається, що 30 вересня 2019 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 року та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 04 липня 2019 року, а також просив надати довідку про виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення станом на день виключення її зі списків особового складу військової частини, із зазначенням всіх складових видів грошового забезпечення та належним чином завіреного витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині виключення зі списків особового складу частини ОСОБА_1 (т.1 а.с.22).

21 жовтня 2019 року відповідачем надано відповідь №3438/1/1254, в якій зазначено, що в особливий період надання інших відпусток крім відпусток військовослужбовцям - жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово лікарської комісії) припиняється, що також вказано і в листі щодо виплати грошової компенсації учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, за невикористані дні додаткової відпустки (14 календарних днів на рік) юридичного департаменту Міністерства оборони України від 25 липня 2019 року №248/5571 (т.1 а.с.23).

Як вбачається з інформації про розрахунок додаткових видів грошового забезпечення позивача, викладеної в листі від 21.10.2019 року №969/фес, позивачу не нараховувалась компенсація на невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік (т.1 а.с.15-19).

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2018-2019 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення - 04 липня 2019 року, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стосовно позовних вимог щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення врегульовано, зокрема, але не виключно, Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року (далі - Порядок №1078).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Згідно з ч.2 ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Нормами статей 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як встановлено ч.3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

У статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зазначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За правилами ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У відповідності до ст.ст. 4, 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме: згідно з Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з п. 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Відповідно до абз.8 п.4 Порядку №1078, у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Суд зазначає, що відповідно до ч.5, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 26.11.2019 року по справі №340/184/19 зазначив, що: «…15. За визначенням використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

16. Як встановлено судами попередніх інстанцій, спірні правовідносини стосуються вирішення питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на нарахування йому індексації грошового забезпечення в період проходження служби, а саме з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року.

17. Колегія суддів вважає, що вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.

18. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті…».

Таким чином, індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17.

Як встановлено судом, індексація грошового забезпечення позивачу у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року не нараховувалася та не виплачувалася у зв`язку з відсутністю фінансування для її виплати, та, як стверджував відповідач, за відсутності механізму виплати сум індексації грошового забезпечення за минулі періоди.

Суд відхиляє зазначені доводи відповідача з огляду на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.11.2019 року у справі №620/1892/19. Так, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що: «….27. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

28. У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

29. Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

30. У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

31. Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі…

... Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що у 2016 - 2018 роках кошти на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів не виділено, а тому відповідач діяв правомірно. Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення….».

Отже, посилання відповідача на відсутність механізму нарахування індексації грошового забезпечення та на не закладення до бюджету коштів для виплати індексації, суд вважає необґрунтованими, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, а тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Таким чином, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №825/1987/17, від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19.

При цьому, суд вважає помилковими посилання позивача на постанову Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 638/9697/17, оскільки у вказаній справі спір виник з питань застосування норм пенсійного законодавства в частині врахування певних складових грошового забезпечення, а не здійснення індексації грошового забезпечення. Отже, у даній справі спір виник з інших правовідносин та за інших обставин.

Суд також вважає помилковим посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland) та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Asmundsson у. Iceland), оскільки в даних справах спірні правовідносини виникли з інших фактичних обставин, а тому застосування висновків Європейського суду з прав людини без врахування обставин справи, є недоречним.

Суд відхиляє посилання відповідача на п.26 Перехідних положень Бюджетного кодексу України, відповідно до яких застосування норм і положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» здійснюється у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки п. 26 Перехідних положень Бюджетного кодексу України не обмежує проведення передбачених чинним законодавством України виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Окрім того, суд зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, підставою для не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення стали роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України та Міністерства соціальної політики України, в яких зазначено, що індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів, бюджетів усіх рівнів.

Проте, суд вважає такі підстави для не нарахування та не виплати індексації необґрунтованими, оскільки військові частини мають діяти у відповідності до чинного Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», вимоги якого є обов`язковими, а не керуватися роз`ясненням, які не є нормативними документами.

Суд відхиляє посилання відповідача на норми Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», оскільки цей Закон визначає правові засади здійснення у Збройних Силах України господарської діяльності, встановлює умови і гарантії її організації та державної підтримки та жодним чином не регулює питання проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Таким чином, позовна вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд зазначає наступне.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Положеннями ч. 1 ст. 245 КАС України визначено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.2 ст.245 КАС України).

В даному ж випадку, враховуючи те, що позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, та оскільки позовні вимоги позивача зобов`язального характеру є похідними вимогами від вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги зобов`язального характеру шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Вирішуючи позовні вимоги щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини щодо надання додаткової відпуски учасникам бойових дій та виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки врегульовано, зокрема, але не виключно, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, Законом України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ, Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Як зазначено у ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі Закон № 2011-XII), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Як встановлено судом, позивачу видано безтермінове посвідчення, згідно якого вона має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до ст.4 Закону №3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Учасники бойових дій згідно зі ст. 5 Закону №3551-XII є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Учасниками бойових дій, визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів (п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону №3551-XII).

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, учасникам бойових дій надаються пільги у використанні чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

В свою чергу, статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі ст. 16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що категорія осіб, якою у даному випадку є військовослужбовці (учасники бойових дій) та відповідно до яких відноситься і позивач, мали право на отримання додаткової відпустки тривалістю 14 календарних днів під час проходження служби, оскільки додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, що гарантована державою для учасників бойових дій.

Згідно з абз.3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

При цьому, відповідно до пунктів 17 та 18 статті 14 Закону № 2011-XII, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Як вбачається з положень пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII та «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст.1 Закону № 1932-XI, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Зазначений «особливий період» розпочався з 17.03.2014 року, з моменту оприлюднення Указу Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII, не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.

Суд зазначає, що норми Закон № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Згідно з пунктом 6 розділу XXXI Наказу № 260, розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

За ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 16.05.2019 у справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відповідає ознакам типової справи.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19) (провадження №11-550заі19), судове рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 залишене без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, при ухваленні рішення у даній справі судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в рішенні у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Отже, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, - надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що, в свою чергу, не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використала дні додаткової відпустки у 2018-2019 роках, що не заперечувалось відповідачем у справі, а отже, суд вважає, що позивач набула право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, за 2018-2019 роки.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2018-2019 роки.

Як встановлено судом, позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою від 30.09.2019 року про нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року, проте, як вказує позивач, відповідач відмовив позивачу у здійсненні нарахування та виплати компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року.

В той же час, з відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2019 року №3438/1/1254 вбачається, що відповідач взагалі у вказаній відповіді не зазначав про відмову позивачу у нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, а надав лише роз`яснення законодавства з цього питання.

Отже, Військовою частиною НОМЕР_1 фактично не зазначалось про відмову позивачу у нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року у відповіді від 21.10.2019 року №3438/1/1254.

В свою чергу, позивач просить суд визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у відмові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року.

Згідно з п.п.3,4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

Таким чином, законодавством розмежовано поняття «дії» та «бездіяльність» суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Разом з тим, за загальним правилом, діями суб`єкта владних повноважень є сукупність вчинків здійсненних у межах наданих чинним законодавством повноважень. Отже, під протиправними діями суб`єкта владних повноважень слід розуміти активну форму поведінки, пов`язану з виконанням дій, які такий суб`єкт не мав права вчинювати відповідно до його повноважень, за відсутності обставин, з якими пов`язана необхідність вчинення певної дії або з порушенням процедури.

Отже, невиконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень, встановлених законодавством становить бездіяльність цього суб`єкта, а дії, вчинені ним під час здійснення управлінських функцій є саме діями суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 5 КАС України.

При цьому, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, оскільки підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу саме позивача. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Військовою частиною НОМЕР_1 у відповіді 21.10.2019 року №3438/1/1254, не вказано жодних підстав, з яких позивачу не виплачена відповідна компенсація, внаслідок чого суд дійшов висновку, що відповідач допустив бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року.

Тобто, в даному випадку, права позивача порушуються не діями Військової частини НОМЕР_1 , а її бездіяльністю.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, та з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, та визнати протиправною саме бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року.

При цьому, вимога позивача щодо визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у відмові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року, - задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в загальному розмірі 13169,43 грн., суд зазначає наступне.
Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Положеннями ч. 1 ст. 245 КАС України визначено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.2 ст. 245 КАС України).

Разом з цим, суд зазначає, що виключно до компетенції відповідача входить повноваження щодо здійснення розрахунку компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Так, відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Суд зазначає, що розмір суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у розмірі 13169,43 грн. зазначений самим позивачем у позовних вимогах.

Водночас, відповідачем такий розрахунок взагалі не проводився.

Таким чином, оскільки відповідачем не було здійснено нарахування позивачу розміру компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити відповідне нарахування у певному розмірі.

В даному ж випадку, враховуючи те, що при звільненні з позивачем не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки, та, оскільки судом встановлено протиправність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги зобов`язального характеру шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби.

Решта доводів позивача та відповідача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

При цьому, щодо надання оцінки кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), та зокрема, сформовану у рішенні у справі «Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Наведена судом практика Європейського суду з прав людини також застосовується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.08.2018 року у справі № 802/2236/17-а, від 07.08.2018 року у справі №826/16871/16, від 12.02.2019 року у справі №808/1801/18, від 13.02.2020 року у справі №812/1325/17, від 11.02.2020 року у справі №520/9544/18, правові висновки якого підлягають застосуванню судами при розгляді справ.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1 та 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону, а доказів щодо судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до суду не надано, питання про розподіл судових витрат у справі при прийнятті рішення судом не вирішується.

Керуючись ст.ст.2,72,77,90,120,193,194,205,241-246,250,291,295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Соколенко

.