Справа № 686/5225/17
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/5225/17

Головуючий у 1-й інстанції: Продан Б.Г.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

05 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Совгири Д. І. Кузьменко Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора 3 роти Управління патрульної поліції у м.Хмельницькому Міхалкова Євгена Михайловича, Управління патрульної поліції у Хмельницькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до інспектора 3 роти Управління патрульної поліції у місті Хмельницькому Департаменту патрульної поліції Міхалкова Є.М. про визнання неправомірними дій інспектора, та прийнятої ним постанови від 21 лютого 2017 року серії АР №923206 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення Правил дорожнього руху,- протиправною та скасування із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП (у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення)

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області протокольною ухвалою від 14 квітня 2017 року залучив до участі у справі співвідповідачем Управління патрульної поліції у місті Хмельницькому .

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову у справі про адміністративне правопорушення скасовано, а справу надіслано на новий розгляд. В решті позовних вимог відмовлено.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 14 червня 2017 року вказану постанову суду першої інстанції скасував та прийняв нову, якою постанову від 21 лютого 2017 року серії АР №923206, винесену інспектором Міхалковим Є.М., визнав незаконною та скасував, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрив. У решті позовних вимог суд апеляційної інстанції відмовив.

Верховний Суд, переглядаючи справу в касаційному порядку, постановою від 21 грудня 2018 року скасував вказані постанови судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направив на новий розгляд до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

За результатами повторного розгляду справи, місцевий суд прийняв рішення від 25 червня 2019 року, яким позов ОСОБА_1 задовольнив. Цим рішенням визнано :

- незаконною та скасовано постанову серії АР №923206 від 21.02.2017 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ст. 122 ч. 2 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення;

- неправомірними дії інспектора 3 роти УПП м. Хмельницького Міхалкова Є.М.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, його оскаржив відповідач - Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції подавши до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, та посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в позові.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 122 КУпАП, а саме, проїзд на заборонний сигнал світлофору - підтверджено наданими доказами (відеозаписом з відеокамери та нагрудної відеокамери патрульної поліції), а тому відповідач з дотриманням вимог закону та обґрунтовано прийняв рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, винесеної інспектором 3 роти Управління патрульної поліції у місті Хмельницькому Департаменту патрульної поліції Міхалковим Є. М. серії АР № 923206 від 21 лютого 2017 року, встановлено, що 10 лютого 2017 року о 15 год. 23 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "БОГДАН А-066", номерний знак " НОМЕР_1 " у місті Хмельницькому по вулиці Проспект Миру, 42, порушив правила проїзду регульованого перехрестя, а саме проїхав перехрестя на поєднання червоного та жовтого сигналів світлофора, що забороняє рух, чим порушив підпункт 8.7.3 "є " ПДР України.

Вказаною постановою позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Вважаючи дії інспектора 3 роти Управління патрульної поліції у місті Хмельницькому Департаменту патрульної поліції Міхалкова Є.М. неправомірними, а прийняту постанову про накладення адміністративного стягнення протиправною, позивач звернувся до суду з вимогами про її скасування та закриття провадження у справі.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача дійсно мало місце порушення Правил дорожнього руху, проте скоєно воно в стані крайньої необхідності, що виключає притягнення до адміністративної відповідальності та застосування адміністративного стягнення.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 17 КУпАП передбачено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що притягнення особи до адміністративної відповідальності здійснюється за умови повного з`ясування усіх обставин вчинення нею адміністративного правопорушення та виявлення причин, що спричинили його вчинення. Для притягнення особи до адміністративної відповідальності не достатньо лише встановлення факту вчинення нею порушення, оскільки застосування передбачених нормами КУпАП заходів впливу, можливе лише за умови відсутності обставин, визначених статтями 17, 247 КУпАП та у разі, якщо вина особи повністю доведена належними та допустимими доказами.

Отже, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеню вини, прийняттю рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, передує своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування усіх обставин. Вирішуючи такі спори, суд має виходити з обставин, встановлених суб`єктом владних повноважень при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, характеру виявленого проступку та мотивів, за яких його вчинено.

Перевіряючи обставини справи у даній справі, суд встановив, що 10 лютого 2017 року о 15 год. 23 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "БОГДАН А-066", номерний знак " НОМЕР_1 " у місті Хмельницькому по вулиці Проспект Миру, 42, порушив правила проїзду регульованого перехрестя, а саме, проїхав перехрестя на поєднання червоного та жовтого сигналів світлофора, що забороняє рух, чим порушив підпункт 8.7.3 "є " ПДР України.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вчинення позивачем правопорушення підтверджується змістом поданої ним позовної заяви, з якої вбачається, що позивач не спростовує факту вчинення порушення Правил дорожнього руху, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності, однак зазначає, що діяв у стані крайньої необхідності, яка зумовлена небезпекою для пасажирів автобуса внаслідок складних погодних умов - ожеледиці на дорозі. Позивач пояснив, що оскільки згідно таймеру на світлофорі до увімкнення зеленого сигналу лишалось 4 секунди, впевнившись у відсутності пішоходів на пішохідному переході та автомобілів на виїздах з прилеглих територій, враховуючи рельєф дороги, яка йде на підйом, він зменшив швидкість до граничної, щоб уникнути можливості зупинки, так як у подальшому розпочати рух було б неможливо.

У підтвердження скоєння позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем був наданий відеозапис обставин порушення правил дорожнього руху.

В оскаржуваній постанові міститься відмітка про технічний засіб, яким здійснено відеозапис порушення - відеореєстратори s/n 35555, zm 0006, zm 0014.

Як вбачається з наданого відповідачем відеозапису, що приєднаний до матеріалів справи і переглянутий та досліджений судом апеляційної інстанції, транспортний засіб "БОГДАН А-066", номерний знак НОМЕР_1 "10 лютого 2017 року о 15 год. 23 хв. не зупинився на регульованому пішохідному переході у м.Хмельницькому на Проспекті Миру,42. При одночасному увімкненні червоного та жовтого сигналів світлофора, транспортний засіб продовжив рух.

Аналізуючи обставини справи та наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність вини позивача у інкримінованому йому правопорушенні, а відтак й про існування обґрунтованих підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності.

Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Згідно з ст.31 цього Закону поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 вказаного Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання Правил дорожнього руху.

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 8.7.3. «е» ПДР України червоний сигнал, зокрема, миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Згідно п. 8.10 ПДР, у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62, якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Що стосується доводів позивача про порушення Правил дорожнього руху у стані крайньої необхідності, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно з статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності, однак лише у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

У даній справі суд не встановив жодних обставин, які б загрожували безпеці пасажирів, яких перевозив позивач, так само позивачу, іншим особам, учасникам дорожнього руху, та які б змусили його усвідомлено порушити Правила дорожнього руху і перетнути перехрестя на заборонений сигнал світлофора, тим самим наражаючи пасажирів на небезпеку.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність дій інспектора патрульної поліції та, відповідно, відсутність правових підстав до скасування постанови від 21 лютого 2017 серії АР №923206 щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП.

Порушення з боку відповідача порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття оскаржуваної постанови, судом не встановлено, натомість констатовано дотримання інспектором такої процедури.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу було забезпечено можливість безпосередньої участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення, однак у призначений для розгляду інспектором час він не з`явився. З матеріалів відеозапису вбачається, що позивач з поважної причини запізнився на розгляд справи, проте клопотань про відкладення розгляду у встановленому порядку ним подано не було. Посилання на телефонні повідомлення іншим співробітникам поліції "для передачі" інспектору є неналежним сповіщенням.

Відтак, розгляд справи відбувся за відсутності позивача відповідно до приписів чинного законодавства.

Таким чином, відповідачем правомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, а відтак заявлений позов є необґрунтованим, через що не підлягає до задоволення.

Отже, з урахуванням наведеного , колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Хмельницькій області задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора 3 роти Управління патрульної поліції у м.Хмельницькому Міхалкова Євгена Михайловича, Управління патрульної поліції у Хмельницькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 11 березня 2020 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Совгира Д. І. Кузьменко Л.В.