Справа № 640/18430/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач, Міноборони України) про:

- визнання протиправними дій Міноборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язання Міноборони України здійснити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно із Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 (далі Порядок №975) у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент виникнення спірних правовідносин строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством не було передбачено, Відповідач не мав права застосовувати до них положення Закону, які набрали чинності після 01.01.2017 року. Крім того, суд підкреслив, що між встановленням ІІІ групи інвалідності та ІІ групи не минуло два роки.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що Позивачу встановлено вищу групу інвалідності понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, що в силу чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства унеможливлює отримання останнім виплати у більшому розмірі з урахуванням раніше виплачених сум. Крім того, звертає увагу на втручанні судом першої інстанції у дискреційні повноваження Міноборони України, що стосується призначення одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свою позицію з посиланням на ряд постанов Верховного Суду обґрунтовує тим, що особа при первинному отриманні інвалідності має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірах, визначених нормативно-правовими актами не в залежності від того, чи отримувала вона відсотки втрати працездатності і протягом якого періоду. Втрата працездатності без встановлення інвалідності, на переконання Апелянта, не є тотожним поняттю інвалідність, а відтак дворічний строк слід застосовувати з моменту встановлення ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності 25.07.2016 року та ІІ групи інвалідності 31.07.2017 року, який, як свідчить викладене, не сплинув.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції на території Донецької області, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1 (а.с. 18-20).

22.04.2015 року під час виконання бойового завдання, пов`язаного з проходженням військової служби, отримав мінно-вибухову травму, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №4634 (а.с. 16). Указана травма, згідно довідки військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_2 від 03.07.2015 року №600 (а.с. 15) «Так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби».

Судом першої інстанції також встановлено, що 15.07.2015 року ОСОБА_1 встановлено 25% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби згідно довідки МСЕК від 15.07.2015 серії АГ №0008938 (а.с. 50).

У подальшому, 25.07.2016 року під час огляду органами МСЕК Позивачу встановлено до 01.01.2018 року ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з захистом Батьківщини, з датою чергового переогляду грудень 2017 року (довідка МСЕК від 29.12.2015 серії АВ №0548190 (а.с. 13).

Згодом, 31.07.2017 року ОСОБА_1 до 01.08.2019 року встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок травми, пов`язаної з захистом Батьківщини, з датою чергового переогляду липень 2019 року (довідка МСЕК від 09.08.2017 серії 12 ААА №593807 (а.с. 14).

Окружним адміністративним судом міста Києва поряд з викладеним встановлено, що після встановлення ІІ групи інвалідності Позивач звернувся до Вінницького міського військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду війни ІІ групи.

За наслідками розгляду поданих ОСОБА_1 документів Департамент фінансів Міноборони України листом від 07.05.2018 року №248/316/1234 повідомив останнього про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги (а.с. 21). Як вбачається зі змісту витягу з протоколу засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.09.2017 року №96, молодшому сержанту ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII та пункту 8 Порядку №975 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки групу інвалідності йому встановлено понад дворічний термін після встановлення втрати 25% працездатності. Також зазначено, що допомога у зв`язку із встановленням 25% втрати працездатності та ІІІ групи інвалідності виплачена у розмірі 206700,00 грн. (а.с. 22).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 17, 19, 58 Конституції України, ст. ст. 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності, оскільки, по-перше, остання встановлена менш ніж через два роки з моменту встановлення нижчої групи, по-друге, норма щодо обмеження дворічним терміном права на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, набрала чинності з 01.01.2017 року та не діяла станом на 25.07.2016 року.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Вирішуючи питання щодо правильності застосування до спірних правовідносин абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, та п. 8 Порядку №975, що є ключовим для правильності вирішення даного спору, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як було встановлено раніше, довідка МСЕК серії АГ №0008938, відомості якої підтверджують первинне встановлення ОСОБА_1 втрати працездатності, складено 15.07.2015 року. Відтак, що даних правовідносин застосовується законодавство, що діяло станом на указану дату.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 16 Закону у редакції, яка була чинною станом на 15.07.2015 року, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

За правилами ч. 2 ст. 16-2 Закону у згаданій редакції одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 16-3 Закону, який набрав чинності з 01.01.2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Положення цієї норми застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014 року.

Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017року, частину 4 статті 16-3 Закону доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Обидві ці норми частини 4 статті 16-3 Закону (абзац 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, двома роками, який обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.

Судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що на момент первинного встановлення Позивачу втрати працездатності (а не інвалідності) 15.07.2015 року правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.

Отже, зі змісту наведених вище нормативних актів випливає, що законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, проте при виникненні цих підстав протягом двох років з моменту їх первинного встановлення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26.08.2019 року у справі № 826/7472/18, від 21.08.2019 року у справі № 806/2187/18.

Посилання Позивача у відзиві на апеляційну скаргу на постанови Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі №295/3091/17, від 21.06.2018 року у справі №760/11440/17 та від 21.08.2018 року у справі №278/2478/17 колегія суддів вважає помилковим, оскільки у згаданих справах спірним є питання застосування до спірних правовідносин абз. 2 ч. 4 ст. 16-3 Закону у редакції, яка набрала чинності з 01.01.2017 року, а не абз. 1 ч. 4 ст. 16-3 Закону, яка є чинною з 01.01.2014 року. З аналогічних підстав судова колегія вважає неприйнятним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.09.2019 року у справі №825/1380/18.

Судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що в абз. 2 ч. 4 ст. 16-3 Закону, який набрав чинності з 01.01.2017 року, вказано на неможливості виплати одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Натомість, абз. 1 ч. 4 ст. 16-3 Закону, який є чинним з 01.01.2014 року, передбачає, що право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата якої провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми, мають, зокрема, військовослужбовці, яким протягом двох років після первинного встановлення або інвалідності, або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.

У межах спірних правовідносин, як було встановлено вище, підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності Міноборони України було визначено те, що Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.

Відтак, на переконання судової колегії, оскільки ІІ група інвалідності встановлена Позивачу з 31.07.2017 року, тобто після спливу дворічного терміну з моменту встановлення йому втрати працездатності без встановлення інвалідності 15.07.2015 року, то викладене виключає підстави для отримання грошової допомоги у більшому розмірі.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на те, що встановлення Позивачу вищої групи інвалідності відбулося більш ніж через два роки з моменту встановлення йому відсотка втрати працездатності, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про обґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2019 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «11» березня 2020 року.