Справа № 420/7008/19
Суддя: Соколенко О.М.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7008/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соколенко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи згідно зі ст.262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, військова частина), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у відмові донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 31 календарний рік, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що він проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника відділу по боротьбі з корупцією - заступника командира військової частини НОМЕР_1 , та наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 19 грудня 2013 року № 406 його звільнено у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2014 року № 30 виключено зі списків особового складу військової частини.

Як вказує позивач, при виключенні зі списків особового складу частини йому була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, однак, без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, розмір якої становив 60% місячного грошового забезпечення.

На думку позивача, щомісячна додаткова грошова допомога, в силу положень ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», повинна включатися до місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, що, як вказує позивач, визначено постановою Верховного Суду від 16.05.2019 року по справі №826/11679/17, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 року по справі №522/2738/17.

Зважаючи на вказане, позивач 17.09.2019 року звернувся до відповідача із відповідною заявою про донарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, однак, листом військової частини від 02.10.2019 року за вих. № 5614/ЮК позивачу відмовлено в задоволенні його заяви, з посиланням на пункт 38.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (далі - Інструкція).

На думку позивача такі дії відповідача є протиправними, виходячи з наступного.

Так, нормативно обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на норми ст.19 Конституції України, ст.ст.2,26,40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зазначає, що підставою для виплати йому одноразової грошової допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди стали вимоги п.38.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260. Однак, за твердженням позивача, застосовуючи вказану Інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

На думку позивача, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконний акт, який звужує поняття грошового забезпечення та суперечить вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», і відповідно, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби. Як стверджує позивач, його позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, від 31.07.2019 у справі № 826/3398/17, від 08.08.2019 у справі № 802/955/17-а та від 19.09.2019 у справі № 826/14564/17.

Ухвалою суду від 03.12.2019 року позовну заяву залишено без руху, та позивачу наданий десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

10 грудня 2019 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява, в якій зазначено, що предметом спору є порушення прав саме військовослужбовця щодо повного розрахунку його грошового забезпечення при виконанні ним військового обов`язку, а, отже, на думку представника позивача, позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі п.12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим, представник позивача просив суд відкрити провадження у справі №420/7008/19 без сплати судового збору.

Ухвалою суду від 16.12.2019 року судом відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відкриття провадження у справі №420/7008/19 без сплати судового збору, продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви та надано п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. або документів, які підтверджують підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

23 грудня 2019 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із оригіналом квитанції про сплату позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн.

Ухвалою суду від 08.01.2020 року судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

06 лютого 2020 року через канцелярію суду (у встановлений судом строк) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву разом із доказами його направлення на поштову адресу представника позивача (т.1 а.с.30-38).

У відзиві на позов відповідач, з посиланням на наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 30 від 13.02.2014 та п.2, п.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зазначає, що здійснити перерахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, можливо лише після скасування наказу командира військовій частині НОМЕР_1 від 13.02.2014 № 30, та видання нового наказу із зазначенням виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

На переконання відповідача, захист прав позивача необхідно здійснювати шляхом оскарження вказаного наказу в частині щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, оскільки позивача виключено зі списків особового складу та проведено з ним усі необхідні розрахунки при звільненні відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2014 № 30.

Щодо правомірності виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з у рахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, відповідач, з посиланням на наведені у відзиві законодавчі та нормативно-правові акти зазначає, що щомісячна додаткова грошова винагорода має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Окрім того, в обґрунтування зазначених доводів, відповідач посилався на правову позицію, яка міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.04.2016 справа №К/800/10251/16 та у постановах Верховного Судом України від 04.11.2014 №21-473а14, від 03.03.2015 №21-32а15 та від 19.05.2015 №21-466а15.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Разом з цим, у відзиві відповідач також звертає увагу на те, що відповідно до ст.122 КАС України позивач пропустив строк звернення до суду та не навів поважних причин пропущення цього строку, а також не звертався до суду з питанням щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду. При цьому, на переконання відповідача, норми ст.233 КЗпП України щодо звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не поширюються на військовослужбовців, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, порядок проходження якої у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

З урахуванням зазначеного у відзиві, відповідач, з посиланням на ст.ст.47,55,162 КАС України просив суд залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1

25 лютого 2020 року через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі із додатками та доказами їх отриманням відповідачем.

У додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що позивачем на момент звільнення було отримано щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, що також підтверджується грошовим атестатом. А також, представником вказано, що щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась позивачу з квітня 2013 року щомісячно, що підтверджується архівною довідкою від 18.10.2019 року №К-1381/1484.

Станом на 10 березня 2020 року інших заяв по суті справи (відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив), а також додаткових доказів, клопотань з боку сторін до суду не надходило.

Відповідно до ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст.243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Частиною 1 статті 120 КАС України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Таким чином, зважаючи на викладене, враховуючи наведені приписи КАС України, з урахуванням того, що останній день строку розгляду справи припадає на вихідний (святковий) день 08.03.2020 року, та 09.03.2020 року є вихідним днем, суд розглядав дану справу у межах строку, визначеного для її розгляду ст.258 КАС України із прийняттям та складанням повного судового рішення 10.03.2020 року на 60-й день з дня відкриття провадження у справі, враховуючи положення ч.1, ч.6 ст.120 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом відповідача на позовну заяву, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, і перевіривши їх доказами, що містяться у справі, суд встановив наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи позивач проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника відділу по боротьбі з корупцією - заступника командира військової частини НОМЕР_1 , та наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 19.12.2013 року №406 позивача - полковника юстиції ОСОБА_1 звільнено у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №30 від 13.02.2014 року, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і направлено для зарахування на військовий облік до Малиновського РВК м.Одеси (т.1 а.с.6). У витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №30 від 13.02.2014 року зазначено, що вислуга років позивача у Збройних Силах України становить: календарна вислуга - 29 років 02 місяці, пільгова - 33 роки 05 місяців. Також, вказаним наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №30 від 13.02.2014 року визначено виплатити позивачу, в тому числі: щомісячну додаткову грошову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2013 року №161 за 13 діб лютого 2014 року у розмірі 60% місячного грошового утримання; одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 за 31 календарний рік в сумі 89642,70 грн.

Як вбачається з грошового атестату позивача серії ЗУ №018187 від 14.02.2014 року, виданого військовою частиною НОМЕР_1 , до складу щомісячних додаткових видів грошового забезпечення позивача включені: надбавка за ВОВЗ у розмірі 50% до 13.02.2014 року в сумі 611,33 грн.; надбавка за таємність у розмірі 15% до 13.02.2014 року в сумі 121,60 грн.; премія у розмірі 90% до 13.02.2014 року в сумі 729,58 грн.; щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 60% до 13.02.2014 року в сумі 1611,09 грн. (т.1 а.с.40).

17 вересня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою про донарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, в якій також просив надати: належним чином засвідчену копію витягу з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 19 грудня 2013 року № 406 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби; належним чином засвідчену копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2014 року № 30 в частині, що стосується ОСОБА_1 ; довідку про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з квітня 2013 року по лютий 2014 року із зазначення всіх складових грошового забезпечення, в тому числі щомісячної додаткової грошової винагороди; розрахунок нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, проведений на час виключення його зі списків особового складу (13.02.2014 року) (т.1 а.с.7).

02 жовтня 2019 року Військовою частиною НОМЕР_1 представнику позивача ОСОБА_2 надано відповідь за №5614/ЮК (т.1 а.с.8), в якій зазначено, що грошова допомога у разі звільнення з військової служби ОСОБА_1 нарахована і виплачена відповідно до вимог п.38.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, а саме: у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Також, як зазначено у вказаній відповіді від 02.10.2019 року№5614/ЮК, згідно п.38.6 Інструкції № 260 до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні види грошового забезпечення на день звільнення (крім винагород та морського грошового забезпечення), та грошова допомога позивача у разі звільнення з військової служби, яка склала: 89642,70 грн. (5783,40 грн. х 50% х 31 рік загальної повної календарної вислуги років).

Окрім цього, у відповіді військової частини зазначено, що включити в розмір місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нарахована і виплачена грошова допомога у разі звільнення, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 40% немає підстав, оскільки, винагороди не включаються до складу місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога.

З боку позивача до суду надано копію архівної довідки №К-1381/1484 від 18.10.2019 року, виданої Територіальним архівним відділом галузевого Державного архіву Міністерства оборони України, з якої вбачається, що щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась позивачу з квітня 2013 року по січень 2014 року щомісячно (т.1 а.с.41).

В свою чергу, не погоджуючись з діями Військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у відмові нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи дану справу по суті заявлених позовних вимог та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано, зокрема, але не виключно, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII, Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі Постанова №889).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону № 2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Конституцією України та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII).

Як зазначено у ст.1-2 Закону № 2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.9 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Також, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у заявах по суті справи, що позивача звільнено з військової служби на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та на момент звільнення позивача його календарна вислуга років складає 31 рік, а відтак, відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини) позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, щомісячна додаткова грошова винагорода встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Підпунктом 2 пункту 1 Постанови № 889 (в редакції, чинній на час виключення позивача за списків військової частини НОМЕР_1 ) Уряд установив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Однак, з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2014 року №30 та відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2019 року№5614/ЮК вбачається, що додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, позивачу не включено, оскільки розмір одноразової грошової допомоги обчислено, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливих завдань, надбавки за роботу з таємними документами та премії - без урахування положень ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В свою чергу, відповідно до ч.4 ст.9 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини) визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Суд зазначає, що порядок та умови виплати грошового забезпечення, в тому числі, одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Збройних Сил України, визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджена наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260 (далі - Інструкція № 260).

Порядок виплати грошової допомоги військовослужбовцям у разі звільнення з військової служби регламентовано розділом ХХХVIIІ Інструкції №260.

При цьому, відмова відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди ґрунтується на нормах Інструкції № 260, а саме пунктах 38.1, 38.6 її розділу XXXVIII, за змістом яких:

- особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (пункт 38.1);

- військовослужбовцям, які звільняються з підстав, зазначених у пунктах 38.1 та 38.2 цієї Інструкції, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються, зокрема, звільненим з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) (пункт 38.6).

В свою чергу, щодо застосування відповідачем вказаних пунктів Інструкції № 260, при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби без врахування додаткової грошової винагороди, суд зазначає наступне.

За змістом п.9.1 розділу IX Інструкції (в редакції, чинній на час виключення позивача за списків військової частини НОМЕР_1 ), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Таким чином, суд зазначає, що Інструкція №260 встановлює поняття грошового забезпечення із включенням інших, ніж визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд зазначає, що частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінено лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Вказані висновки суду повністю узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.08.2019 року у справі №802/955/17-а.

Правова позиція аналогічного змісту міститься також у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, від 31.07.2019 у справі № 826/3398/17, від 08.08.2019 у справі № 802/955/17-а та від 19.09.2019 у справі № 826/14564/17.

Разом з цим, суд при розгляді справи також враховує, що у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №802/955/17-а зазначається наступне: «…Колегія суддів ураховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Приймаючи постанову від 6 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

33. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

34. Оскільки останні 24 місяці перед звільненням додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі Постанови № 889, нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

35. При касаційному розгляді враховано висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 826/11679/17…».

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, має враховуватись судом суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти (в даному випадку п.38.6 Інструкції №260), які звужують поняття грошового забезпечення та не узгоджуються з вимогами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як встановлено судом, щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась позивачу з квітня 2013 року по день звільнення зі служби кожного місяця, що підтверджується архівною довідкою №К-1381/1484 від 18.10.2019 року, виданою Територіальним архівним відділом галузевого Державного архіву Міністерства оборони України, та свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

За наведеного правового регулювання та обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, та в подальшому відмовив позивачу у її донарахуванні та виплаті.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача у відповіді від 02.10.2019 року №5614/ЮК щодо розміру щомісячної додаткової грошової винагороди - 40%, оскільки відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №30 від 13.02.2014 року, грошового атестату серії ЗУ №018187 від 14.02.2014 року, виданого військовою частиною НОМЕР_1 та відзиву на позовну заяву, вбачається, що розмір щомісячної додаткової грошової допомоги позивача на день виключення останнього зі списків військової частини НОМЕР_1 становив саме 60% грошового забезпечення.

Виходячи з викладеного, оскільки у відповідача при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби були відсутні правові підстави для не включення у її розрахунок щомісячної додаткової грошової винагороди, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправними дій, які виразилися у відмові донарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди - підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 31 календарний рік, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд звертає увагу на гарантоване статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий засіб (спосіб), що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Суд зазначає, що за результатом судового розгляду справи, судом встановлено право позивача на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди на день звільнення у розмірі 60% грошового забезпечення.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Положеннями ч. 1 ст. 245 КАС України визначено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.2 ст.245 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, та оскільки вимога позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 31 календарний рік, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби є похідною вимогою від вимоги про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови донарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, - вона також підлягає задоволенню.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача у відзиві на позов на правову позицію, яка міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.04.2016 у справі №К/800/10251/16 та у постанові Верховного Судом України від 04.11.2014 року №21-473а14, у постанові від 03.03.2015 року №21-32а15, та постанові від 19.05.2015 №21-466а15, з огляду на:

- постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 522/2738/17;

- постанову Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, в якій зазначено, що: «…Посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 по справі № 825/1138/17, від 18.07.2018 по справі №826/5785/16 та від 03.10.2018 по справі №817/1207/17, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду…».

Водночас, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 по справі №826/5785/16 містяться посилання саме на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2014 №21-473а14, від 03.03.2015 №21-32а15 та від 19.05.2015 №21-466а15, на які посилається відповідач у відзиві на позов.

Разом з цим, суд вважає безпідставними твердження відповідача у відзиві на позовну заяву щодо пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого ст.122 КАС України та не поширення на позивача при зверненні з даним позовом приписів ст.233 КЗпП, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

В той же час, положеннями ч.2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Конституційний Суд зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та щодо застосування до спірних правовідносин положень ст.122 КАС України, оскільки позовна заява містить вимоги про нарахування та виплату грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч.2 ст.15 Закону № 2011-XII, а тому такі відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Даний висновок суду повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.12.2019 року по справі №825/812/17 за позовом ОСОБА_1 до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України) про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої вищевказаною постановою КМУ від 22 вересня 2010 року № 889, а саме: «…При цьому, Суд вважає безпідставним посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки в силу частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком…».

Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що здійснити перерахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з у рахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, можливо лише після скасування наказу командира військовій частині НОМЕР_1 від 13.02.2014 № 30, та видання нового наказу із зазначенням виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень та уповноваженої особи держави покладений обов`язок щодо дотримання прав та соціальних гарантій військовослужбовця, у тому числі при його звільненні.

Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

При цьому, щодо надання оцінки кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), та зокрема, сформовану у рішенні у справі «Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Наведена судом практика Європейського суду з прав людини також застосовується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 року у справі № 802/2236/17-а, від 07.08.2018 року у справі №826/16871/16, від 12.02.2019 року у справі №808/1801/18, від 13.02.2020 року у справі №812/1325/17, від 11.02.2020 року у справі №520/9544/18, правові висновки якого підлягають застосуванню судами при розгляді справ.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частинами 1 та 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 768,40 грн. згідно квитанції № 0.0..1 від 23.12.2019 року (т.1 а.с.21).

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, наявні підстави для стягнення з відповідача суми сплаченого позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2,72,77,90,120,139, 241-246, 258, 262,291,295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у відмові донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 31 календарний рік, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Соколенко

.