Справа № 140/416/20
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2020-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року ЛуцькСправа № 140/416/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач, Ковельський МРВ ДВС) про визнання протиправними та скасування постанов старшого державного виконавця Гусак О.М. від 13.01.2020 у ВП №60943787 про стягнення виконавчого збору в сумі 9446,00 грн та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в сумі 200 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду від 18.10.2016 по справі №159/1264/16-ц 18.12.2019 виданий виконавчий лист, яким ОСОБА_1 зобов`язано повернути у комунальну власність земельну ділянку, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд вартістю 40740 грн, розташовану в АДРЕСА_1 (кадастровий №:02:001:0855). Позивач зазначає, що земельною ділянкою за адресою в АДРЕСА_1 ніколи не володіла. У її власності до 17.03.2017 знаходилася земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , яка згідно договору дарування від 23.06.2016 №762, затвердженого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області, перейшла у власність ОСОБА_2 . Даний факт зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вважає, що оскаржувані постанови є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки не відповідають вимогам ст.ст.27, 40, 45 Закону України «Про виконавче провадження», так як на момент винесення оскаржуваних постанов ОСОБА_1 не була власником ні земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , ні земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 . Також вказує, що ніхто її не повідомив про видачу судом та направлення виконавчого листа до Ковельського МРВ ДВС, щоб вона могла надати до відділу ДВС правовстановлюючі документи та забезпечити невинесення оскаржуваних постанов.

Підтвердженням протиправності оскаржуваних постанов є і те, що після надання позивачем до Ковельського МРВ ДВС документальних доказів про відсутність у її власності земельної ділянки в АДРЕСА_1 , 28.01.2020 державним виконавцем винесена постанова ВП №60943787 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвалою суду від 04.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами, визначеними Розділом 2 Глави 11 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України.

У поданому до суду відзиві (а.с.36-38) відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що оскаржувані постанови прийняті відповідно вимог до Закону України «Про виконавче провадження».

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, на електронну адресу суду надіслано заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2019 Ковельським міськрайонним судом Волинської області на виконання рішення суду від 18.10.2016 по справі №159/1264/16-ц видано виконавчий лист №159/1264/16-ц/2/159/580/16, яким зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд вартістю 40740 грн, розташовану в АДРЕСА_1 (кадастровий №:02:001:0855) (а.с.45-46).

Постановою старшого державного виконавця Гусак О.М. від 08.01.2020 за даним виконавчим листом відкрито виконавче провадження №60943787 (а.с.49).

13.01.2020 у вищевказаному виконавчому провадженні державним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 9446,00 грн (а.с.23зворот) та постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в сумі 200 грн (а.с.22зворот).

28.01.2020 у даному виконавчому провадженні державним виконавцем, керуючись пунктом 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу так, як у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке боржник за виконавчим документом повинен повернути у комунальну власність (а.с.33).

Надаючи правову оцінку оскаржуваним постановам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу вимог статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 6 (у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі), частини першої статті 37 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз зазначених норм у сукупності надає підстави для висновків, що відповідно до Закону №1404-VІІІ стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. При цьому стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання рішення.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведені норми Закону №1404-VІІІ, слід дійти висновку про те, що оскаржувана постанова від 13.01.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 9446,00 грн винесена державним виконавцем правомірно, оскільки в даному випадку законодавчі підстави для не стягнення виконавчого збору, що передбачені частинами п`ятою, сьомою, дев`ятою статті 27 Закону №1404-VІІІ, відсутні.

Водночас відповідно до статті 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються, зокрема, з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Так, наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» визначено види та розміри витрат виконавчого провадження, до яких належать, виготовлення документів виконавчого провадження, пересилання документів виконавчого провадження, послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій, послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум, проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини, послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці, банківські послуги при операціях з іноземною валютою, сплата судового збору, плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України №1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження, інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню врегульовані також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 2 Розділу VІ Інструкції витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Отже, витратами виконавчого провадження є фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на поштову кореспонденцію, друк документів тощо). Такі витрати, на відміну від виконавчого збору, боржник повинен компенсувати незалежно від того, чи він виконав судове рішення у добровільному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №712/1688/17.

Відтак, постанова державного виконавця від 13.01.2020 про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження також винесена правомірно.

Вирішуючи даний спір, суд зазначає, що факт відсутності у позивача майна, яке за рішенням суду зобов`язано повернути у комунальну власність, не є підставою для звільнення від сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки таку підставу Законом №1404-VIII не визначено.

Крім того, посилання позивача на ту обставину, що вона ніколи не володіла земельною ділянкою в АДРЕСА_1 , суд до уваги не бере, оскільки у рішенні суду зазначений кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0855, що відповідає адресі: АДРЕСА_1 , та в свою чергу свідчить про механічну описку в назві вулиці, за якою така розташована.

Доводи позивача про те, що її ніхто не повідомив про видачу судом виконавчого листа та скерування його до Ковельського МРВ ДВС, внаслідок чого вона не змогла завчасно надати правовстановлюючі документи на земельну ділянку з метою уникнення винесення оскаржуваних постанов, суд також до уваги не бере, оскільки чинне законодавство не зобов`язує суд чи інший орган повідомляти боржника про видачу відносно нього виконавчого листа та пред`явлення його до виконання до відповідного органу ДВС.

Аналізуючи вищевикладене та беручи до уваги наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій