Справа № 340/400/20
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2020-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/400/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Казанчук Г.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

В И К Л А Д О Б С Т А В И Н:

ОСОБА_1 звернувся, через свого представника адвокати Гулого А.В., до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 03.08.2018 р. по 30.01.2020 р. включно.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 р. по 30.01.2020 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року по справі №340/2816/19 відповідач 30.01.2020 року здійснив нарахування та виплату грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Оскільки відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі, тому затримка в такому остаточному розрахунку склала з 03.08.2018 року (день звільнення) по 30.01.2020 року (день фактичного розрахунку). У зв`язку з тим, що зазначені кошти були виплачені позивачеві за рішенням суду лише 15 липня 2015 року, то у позивача наявне право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Ухвалою судді від 11.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) (а.с.14), сторонам встановлено порядок та строки для виконання процесуальних дій.

Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву (а.с.21-26), в якому представник відповідача вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, звільнених військовослужбовців не поширюються норми КЗпП. Окрім того, на думку представника відповідача, позивачем пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, тому останній просив суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, а у разі продовження розгляду справи відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивач) у період з 14.02.2004 по 03.08.2018 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №159 від 01 серпня 2018 року позивача, звільненого з військової служби у відставку за п.п. "б" п.2 ч.5 (за станом здоров`я) ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 13.07.2019 №101 о/с, 03.08.2018 виключено із списків особового складу частини та з 04.08.2018 усіх видів забезпечення (а.с.30).

Як вказано представником позивача в позовній заяві, в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2015 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 03.08.2018 року. У зв`язку з чим, позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року по справі №340/2816/19 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби; та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду 24.12.2019 року по справі №340/2816/19 набрало законної сили 25.01.2020 року.

На виконання вказаного рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року по справі №340/2816/19 відповідач 30.01.2020 року на картковий рахунок позивача було перераховано грошові кошти в сумі 37955,60 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №173 від 29.01.2020 року, копію якого надано до суду (а.с.9).

Представник позивача, стверджуючи, що у день розрахунку (30.01.2020 року) військовою частиною не було виконано приписи частини 1 статті 117 КЗпП України, зокрема не виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (що склала з дня звільнення, 03.08.2018 року, по день фактичного розрахунку, 30.01.2020 року), позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно статті 3 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, ні ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З вищевикладеного слідує, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, оскільки з прийняттям судового рішення статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Вказана правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, викладеної в постановах від 27 червня 2018 року по справі №810/1543/17 та від 18 листопада 2019 року по справі №0940/1532/18.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Більше того, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У зв`язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Як встановлено з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, позивача виключено зі списків особового складу відповідним наказом командира військової частини та під час звільнення позивача зі служби виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік не здійснено.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання військової частини виплатити таку компенсацію. Після задоволення позову та набрання рішенням законної сили, відповідачем, на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року по справі №340/2816/19, 30.01.2020 року, здійснено позивачу виплату такої компенсації.

Відтак, з вищевикладеного слідує, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю є безпідставним, оскільки зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що було й зроблено.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких підстав, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 03.08.2018 р. по 30.01.2020 р. включно є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 23 частини 1 статті 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Таким чином, оскільки позовна вимога про зобов`язання відповідача 2269 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 р. по 30.01.2020 р., є похідною вимогою, тому підстави для їх задоволення також відсутні.

Щодо строків звернення до суду, суд зазначає, що відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вказує, що право на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні виникає з дня фактичного розрахунку. Відтак, строки звернення позивача до суду не порушені.

Водночас щодо посилання представника позивача на висновку Верховного Суду, викладених в постанові від 18.04.2019 року у справі №806/889/17, суд зазначає наступне.

У вказаній постанові Верховного Суду правовідносини стосувались затримки виплати одноразової грошової допомоги, яка й стала підставою для відшкодування середнього заробітку за весь час такої затримки відповідно до вимог частини 1 статті 117 КЗпП України. Зокрема позивач мав право на одноразову грошову допомогу, оскільки вказана одноразова грошова допомога була виплачена позивачу не в день звільнення - 20.12.2016 року, а лише 24.02.2017 року, при цьому позивач не звертався до суду з вимогами про присудження (зобов`язання нарахувати та виплатити) такої одноразової грошової допомоги. Тобто порядку виконання судового рішення про присудження виплати одноразової грошової допомоги не було, а відтак зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість по одноразовій грошовій допомозі та компенсацію не замінювалась на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, як у даній справі, що розглядається судом.

Згідно пунктом 5 частини статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Частиною 5 статті 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судових витрат, понесених відповідачем по дані справі, судом не встановлено.

Керуючись статей 132, 139, 143, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук