Справа № 400/44/20
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2020 р. № 400/44/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, вул. Космонавтів, 61, пов.1,Миколаїв,54056
провизнання протиправною та скасування постанови від 12.12.2019 р. №121706,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Управління Державної служби України з безпеки на транспорті з вимогами визнати протиправним та скасувати постанову №121706 від 12.12.2019 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 34000 гривень.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він не є фізичною особою-підприємцем, а за таких обставин не може бути суб`єктом відповідальності за ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Свою позицію аргументував тим, що діяв відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті та Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті. Оскільки під час габаритно-вагового контролю щодо транспортного засобу позивача було встановлене перевищення гранично допустимих показників загальної маси автомобіля, йому правомірно розраховану плату за проїзд.

З приводу аргументів позивача про неможливість застосування до нього адміністративно-господарських санкцій, відповідач контраргументів у відзиві не надав.

В судовому засіданні 25.02.2020 представники сторін не з`явились. Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження 10.03.2020 без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, відповідно до визначених строків в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі, оскільки клопотань від сторін про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, від сторін не надходило.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є власником автомобіля Renault Magnum 460 державний номер НОМЕР_1 , та причепа марки АТМ державний номер НОМЕР_2 .

28.10.19 працівниками Чорноморського міжрайонного управління Укртрансбезпеки на 11 км автодороги М-17 Херсон-Джанкой-Феодосія-Керч, був зупинений зазначений автомобіль з причепом, та перевірені на предмет дотримання габаритно-вагових обмежень визначених п.22 Правил дорожнього руху.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю, працівниками Укртрансбезпеки було зафіксовано, що загальна маса автомобіля Renault с причепом складає 50,980 т, що є перевищенням допустимих нормативів на 27,45%.

За наслідками заходу контролю працівниками Укртрансбезпеки було складено Акт №198050 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів.

Також, на підставі Акту №198050 складено Розрахунок від 28.10.19 №261 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, якими визначено ОСОБА_1 плату у розмірі 1166,88 євро.

26.11.2019 Управлінням Укртрансбезпеки у Миколаївській області направлено запрошення ОСОБА_1 на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт на 12.12.2019.

12.12.2019 заступником начальника Укртрансбезпеки у Миколаївській області винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №121706, яким на ОСОБА_1 за порушення законодавства про автомобільний транспорт на підставі абз.16 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» стягнуто штраф в сумі 34000 гривень.

Відповідно до п.22.5 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.01, рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Відповідно до п.21 Порядку у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Таким чином, суд погоджується з позицією відповідача, що у цьому випадку автомобіль Renault Magnum 460 державний номер НОМЕР_1 , з причепом марки АТМ державний номер НОМЕР_2 , рухалися з перевищенням граничних габаритно-вагових параметрів, а тому, працівники Укртрансбезпеки мали право заборонити їм подальший рух до внесення плати за проїзд та розвантаження транспортних засобів до нормативно встановлених.

Разом з тим, відповідно до ст.60 Закону України, адміністративно-господарські санкції накладаються на перевізника.

Правила дорожнього руху, Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, не визначають поняття перевізника.

Таке визначення міститься лише у ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Але, відповідно до ст.238 Господарського кодексу України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування, адміністративно-господарські санкції, можуть бути застосовані виключно до суб`єктів господарювання.

Відповідно до ч.2 ст.55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, фізична особа може бути суб`єктом господарюванням та відповідно суб`єктом накладення адміністративно-господарських санкцій лише у разі реєстрації її відповідно до закону підприємцем.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch), ОСОБА_1, припинив свій статус фізичної особи-підприємця 04.04.2012.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не був зареєстрований станом на жовтень-грудень 2019 року підприємцем, а тому не є суб`єктом господарювання, та до нього не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції, у тому числі, передбачені ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Постанова відповідача №121706 від 12.12.2019 про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача є протиправною та підлягає скасуванню.

Позов задовольнити у повному обсязі.

Сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 768,40 гривень підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також представником позивача надані докази понесення позивачем судових витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн: копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №469, копія ордеру від 27.12.2019, виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 20.12.2019, квитанція від 20.12.19 на суму 2000 грн.

Частиною 2 ст. 134 КАС України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Положеннями ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

В даному випадку сума витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн є цілком розумною, виходячи з предмету розгляду даної справи. Фактичне понесення позивачем суми витрат на правову допомогу підтверджено наявними у справі доказами.

Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути пропорційним до предмету спору та співмірним до тих витрат, які поніс позивач, в зв`язку з прийняттям відповідачем протиправного рішення.

З урахуванням матеріалів справи, суд дійшов висновку, що сума витрат позивача на правову допомогу в розмірі 2000 грн є цілком співмірною та пропорційною предмету розгляду справи.

Таким чином, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн, підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) до Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області (вул. Космонавтів, 61, пов.1,Миколаїв,545) задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області №121706 від 12.12.2019 про застосування адміністративно-господарського штрафу відносно ОСОБА_1

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області (вул. Космонавтів, 61, пов.1,Миколаїв,545) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 2768,40 грн (дві тисячі сімсот шістдесят вісім грн сорок коп).

4. Апеляційна скарга на це рішення може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя В. В. Біоносенко