Справа № 620/198/20
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/198/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування наказ і рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), через уповноваженого представника, 13.01.2020 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - ГУДМС України в Закарпатській області), Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), у якому просить:

- визнати протиправними та скасувати наказ ГУДМС України в Закарпатській області від 25.10.2019 №127 та рішення ДМС України від 11.12.2019 №219-19;

- зобов`язати ГУДМС України в Закарпатській області прийняти стосовно нього нове рішення про задоволення заяви на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він вимушений був покинути країну громадянської належності у зв`язку із переслідуванням сестрою за релігійними ознаками, та побоюванням застосування до нього довічного позбавлення волі за злочин, який позивач не скоював. Так, він перебуває у розшуку за підозрою у вчиненні злочину майже десятирічної давності (розбещення неповнолітньої племінниці), відповідно до поданої сестрою до поліції заяви. Зазначає, що у зв`язку із інкримінованою йому справою, він може постраждати від можливих співкамерників, оскільки загальновідомими є факти знущання та тортур над особами, засудженими до позбавлення волі за вчинення вищевказаного злочину. Враховуючи наведене, вважає, що повернення до Російської Федерації ставить під питання дотримання прав людини щодо справедливого суду зі сторони влади та приниження честі і гідності зі сторони співкамерників.

Крім того, позивач зазначає, що заява про вчинення ним злочину написана сестрою умисно, з метою продажу квартири у Москві, у якій ОСОБА_1 прописаний.

Ухвалою судді від 15.01.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також установлено відповідачам 15-денний строк для надання відзиву на позов.

Ухвалами суду від 10.02.2020 представнику ГУДМС України в Закарпатській області відмовлено у задоволенні клопотань про розгляд справи №620/198/20 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 12.02.2020 представнику ДМС України відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи №620/198/20 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 28.02.2020 клопотання представника ОСОБА_1 про розгляд справи №620/198/20 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін повернуто без розгляду.

У встановлений судом строк від відповідача (ГУДМС України в Закарпатській області) надійшов відзив на позов, у якому він позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та пояснив, що оскільки позивач знаходився протягом року на території країни громадянської належності та не був затриманий, факт звернення із звинуваченням у домаганні неповнолітньої племінниці є недоведеним. Крім того, під час співбесіди ОСОБА_1 зазначав, що після вищевказаних звинувачень не може повернутись до попереднього життя, тому вирішив покинути Російську Федерацію та нелегально дістатися Словаччини, а далі - Франції або Іспанії. Також, у встановлений законом п`ятиденний термін після перетину державного кордону України, позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, що свідчить про те, що на момент приїзду до України обставини, які б загрожували його життю у Російській Федерації відсутні.

За наведених обставин, оскільки ОСОБА_1 не навів достатньої аргументації своїм побоюванням стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності, посадовою особою органу міграційної служби прийнято висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У встановлений судом строк від відповідача (ДМС України) надійшов відзив на позов, у якому він позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Погодився із аргументами уповноваженої особи ГУДМС України в Закарпатській області, що містяться у висновку, підготовленому за результатами попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 щодо необґрунтованості його клопотання про надання міжнародного захисту. Також звертав увагу на економічний характер виїзду позивача з Росії, оскільки у зв`язку із кримінальним минулим ОСОБА_1 не зміг розпочати нове життя у країні громадянської належності, знайти роботу та останні роки жив за рахунок натурального виробництва. Реальною метою перетину позивачем державного кордону Україні було здійснення дій, спрямованих на потрапляння до країни Європейського Союзу (Франція, Іспанія), тобто Україна розглядалась лише як транзитна країна.

Від представника позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів, у яких він позовні вимоги підтримав та зазначив, що ОСОБА_1 надано працівникам міграційної служби обґрунтовані пояснення та наведено змістовні факти щодо побоювання застосування по відношенню до нього нелюдського або такого, що принижує гідність поводження, загрози його життю, безпеці чи свободі. Будь-яких протирічь надана ним інформація не містить. Доводи відповідачів щодо економічного характеру залишення ОСОБА_1 території Російської Федерації вважає необґрунтованими та недоведеними. У свою чергу, відповідачем не було враховано ряд джерел щодо ситуації у країні громадянської належності позивача.

Щодо того, що Україна розглядалась як транзитна країна, пояснив, що позивач мав намір якомога далі відійти від території Росії, де здійснюється його переслідування. Факт невчасного звернення до компетентних органів із заявою про захист пояснюється тим, що ОСОБА_1 не знав чинного законодавства України та не володів державною мовою. Разом з тим, одразу після поміщення до ПТТ Чопського ПЗ йому було роз`яснено порядок набуття статусу біженця або особи, яка потребує додатково захисту, і надано можливість написання відповідної заяви, чим позивач і скористався.

Також представник позивача наголошував, що ОСОБА_1 не було ствердно вказано про бажання отримати статус біженця. Так, він заповнив заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи наведене вважає, що неможливо брати до уваги відсилку відповідача на положення Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, як ключового законодавчого акта, оскільки спір стосується не тільки питання надання ОСОБА_1 статусу біженця, а й визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Від представника ДМС України надійшли заперечення, у яких відповідач позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином Російської Федерації, що сторонами не заперечується.

Як вбачається із матеріалів справи, 27-29.09.2019 позивач нелегально перетнув державний кордон України. Надалі, після затримання та поміщення до пункту тимчасового тримання Чопського прикордонного загону, позивачем до ГУДМС України в Закарпатській області було подано заяву-анкету від 04.10.2019 №24 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (прийнята до розгляду 07.10.2019) (а.с. 49-51).

У зв`язку із наведеним, позивачем та посадовими особами міграційної служби, відповідно до встановленого порядку, було заповнено ряд документів: анкету, протокол співбесіди та реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця, та інші (а.с. 52-80).

25.10.2019 спеціалістом ГУДМС України в Закарпатській області сформовано висновок, у якому зазначено про доцільність відмови громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із необґрунтованістю заяви (а.с. 81-84).

На підставі аналізу наявних у справі №2019UZ0024 матеріалів та вищевказаного висновку, керуючись статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», начальником ГУДМС України в Закарпатській області прийнято наказ від 25.10.2019 №127 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 85).

На підставі вказаного наказу прийнято повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №4.4/26 (а.с. 86-87).

Будучи незгодним із таким рішенням уповноваженого органу, ОСОБА_1 оскаржив його у адміністративному порядку (а.с. 88-90), однак відповідно до висновку за результатами розгляду скарги від 11.12.2019 №2019UZ0024, складеного головним спеціалістом ДМС України, зазначено про доцільність її відхилення (а.с. 91-96).

11.12.2019 ДМС України відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту» прийнято рішення №219-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 98).

Про прийняте рішення позивача повідомлено у встановленому законодавством порядку (а.с. 99, 100).

Вважаючи, що відповідачі протиправно відмовили йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні встановлено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга статті 9 Закону №3671-VI).

Частиною шостою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Правила).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Так, як вбачається із пояснень, які позивач надав під час співбесіди, причиною небажання ОСОБА_1 повертатися в країну громадянської належності є його побоювання стати жертвою переслідувань у зв`язку із інкримінованою йому кримінальною справою. Крім того, за злочин, у скоєнні якого підозрюється позивач, передбачене покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_1 розшукується правоохоронними органами Російської Федерації за вчинення злочину, передбаченого пунктом Б частини четвертої статті 132 Кримінального Кодексу РФ (насильницькі дії сексуального характеру, здійснені по відношенню до особи, яка не досягла 14 років). Позивачу обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд, він приховується від слідства із січня 2019 року (а.с. 97).

Суд звертає увагу, що вказаний злочин не має політичного характеру або релігійного характеру, а відноситься до загально кримінальних та є відповідно до Кримінального кодексу особливо тяжким.

Як і у наданих суду поясненнях, так і під час співбесіди ОСОБА_1 зазначав, що підозра у вчиненні вищевказаного злочину йому оголошена на підставі поданої сестрою до поліції заяви щодо його насильницьких дій відносно неповнолітньої племінниці, які мали місце майже десять років тому. Така заява подана сестрою умисно, задля того щоб «позбутися» позивача та, у подальшому, безперешкодно продати квартиру у Москві.

Однак, суд звертає увагу, що під час співбесіди із працівником міграційної служби ОСОБА_1 зазначив, що немає жодних прав власності на вказану квартиру, а лише прописаний у ній. Власниками нерухомості є його мати, вітчим та сестра (а.с. 70).

Враховуючи надану позивачем інформацію, суд погоджується із доводами відповідачів, що ОСОБА_1 не бажає повертатись до країни громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством Російської Федерації як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає покарання, передбачене Кримінальним кодексом РФ. Зазначені причини неповернення не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або особою, потребує додаткового захисту.

Також, як вбачається із наданих сторонами доказів, позивач нелегально перетнув кордон України 27-29.09.2019, а за міжнародним захистом звернувся 04.10.2019 (прийнято до розгляду 07.10.2019), лише після його затримання та поміщення до ПТТ Чопського ПЗ.

Суд звертає увагу, що під час співбесіди ОСОБА_1 зазначав, що не мав наміру залишатись в Україні, а розглядав її виключно як транзитну країну. Реальною метою залишення території Російської Федерації був намір подальшого потрапляння до країн Європейського Союзу (через територію Словаччини до Франції або Іспанії). Також позивач зазначав, що у жовтні 2018 року уже здійснював спробу залишити територію країни громадянської належності через кордон із Білорусією, для подальшого потрапляння до Польщі. Однак, був затриманий прикордонною службою, у зв`язку із чим йому оголошено заборону в`їзду до Білорусії терміном п`ять років (а.с. 67-68, 71).

Таким чином, твердження, викладені в позовній заяві про те, що позивач вимушений був покинути країну городянської належності у зв`язку з ризиком його переслідування та загрози життю, безпеці чи свободі спростовуються матеріалами особової справи, зокрема, свідченнями, які позивач надав співробітнику ГУДМС України в Закарпатській області під час співбесіди, що зафіксовані протоколом.

Враховуючи наведене, суд погоджується з позицією ГУДМС України в Закарпатській області, що позивачем не надано відомостей у достатньому обсязі щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, а виїзд ОСОБА_1 із Російської Федерації через причини особистого характеру не дозволяють відносити його до категорії «біженець або особа, яка потребує додаткового захисту».

Суд звертає увагу, позивач не приймав участі у жодній релігійній, політичній, військовій чи громадській організації, у зв`язку із чим міг би зазначати утисків, у зв`язку із чим посилання позивача на загальну ситуацію в Російській Федерації не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_1 у випадку повернення до Росії не зазнає переслідувань у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року, пункту першого статті 1 Закону №3671-VI, а тому суд погоджується із позицією відповідача, що у нього відсутні підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14) (пп. 4.4 п. 4 Правил).

Статтею 6 Закону №3671-VI установлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно частини шостої статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту 4.6 пункту 4 Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Аналогічні норми містяться в частині 7 статті 8 Закону №3671-VI.

На виконання вищевказаних вимог ГУДМС України в Закарпатській області ОСОБА_1. направлено повідомлення №4.4/26 про те, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано роз`яснення про порядок оскарження вказаного рішення.

Відповідно до статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Відповідно до пункту 8.1 Правил ДМС відповідно до статті 12 Закону здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень: а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 8.3 Правил).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ДМС України обґрунтовано, у межах наданих повноважень, за наслідками повного та всебічного дослідження матеріалів особової справи ОСОБА_1 прийнято рішення про відхилення його скарги на рішення ГУДМС України в Закарпатській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, прийшов до висновку, що у задоволенні адміністративного позову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень пункту 14 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування наказ і рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 березня 2020 року.

Позивач: громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач 1: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (, вул. Грибоєдова, 12-а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017).

Відповідач 2: Державна міграційна служба України (, вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001).

Суддя С.В. Бородавкіна