Справа № 826/9698/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року м. Київ № 826/9698/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Стринадко О.Г., представника позивача Оксененка Д.О., у відсутність представників відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

22.06.2018 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, який уточнив 03.09.2018, до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (Шевченківський РВДВС), в якому висловив прохання:

- визнати протиправною постанову про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 788104,72 грн, прийняту 01.03.2018 старшим державним виконавцем Шевченківського РВДВС Бойко Марією Дмитрівною (Бойко М.Д.) у виконавчому провадженні №54898451;

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.03.2018 за №55909795, винесену старшим державним виконавцем Шевченківського РВДВС Бойко М.Д.;

- зобов`язати старшого державного виконавця Бойко М.Д. закрити виконавче провадження №55909795.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив про порушення державним виконавцем при прийнятті оскаржуваних рішень вимог законодавства.

Так, позивач зазначає, що виконавчий лист №2610/528/2012, виданий 25.09.2014 Шевченківським районним судом міста Києва у цивільній справі №2610/528/2012 (провадження 2/2610/3596/2012) з виконання якого відкрито виконавче провадження №54898451, передано на виконання приватного виконавця Київського міського виконавчого округу Варави Р.В., яким винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55998726 від 15.03.2018. У зв`язку із цим державний виконавець Бойко М.Д. не може стягувати з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір, адже нею не стягнуто з боржника відповідних сум і на даний час право на стягнення основної винагороди за фактичне виконання вказаного виконавчого листа виникло у приватного виконавця.

Тобто, стягнення виконавчого збору державним виконавцем та основної винагороди за фактичне виконання вказаного виконавчого листа приватним виконавцем може призвести до подвійного стягнення суми, яка передбачена за фактичне виконання рішення майнового характеру.

Позивач вказав, що представники стягувача зловживаючи своїми правами та з метою збільшення боргових зобов`язань позивача, звернулись до відповідача із заявою про повернення виконавчого документа, а не із заявою про передачу виконавчого документа приватному виконавцеві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2018 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2018, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018 №1443 та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду й вирішення справи визначено суддю Чудак О.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.09.2018 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання та викликом сторін.

Правова позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 12.09.2018 та згідно якого відповідач вважає позовні вимоги безпідставними й заперечує проти їх задоволення. Відповідач вказує на правомірність оскаржуваних рішень та стягнення з позивача виконавчого збору.

Відповідач зазначає, що виконавчий документ не передавався приватному виконавцю, а виконавче провадження №54898451 завершено за заявою стягувача у відповідності до вимог пункту першого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, а представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та надані у справу докази.

В свою чергу суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку встановив наступне.

17.10.2017 державним виконавцем Бойко М.Д. відкрито виконавче у провадження №54898451 з примусового виконання виконавчого листа №2610/528/2012, виданого 25.09.2014 Шевченківським районним судом міста Києва у цивільній справі №2610/528/2012 (провадження 2/2610/3596/2012) про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» (ТОВ «ФК «Інновація») боргу у сумі 7879047,20 грн.

06.11.2017 державним виконавцем Бойко М.Д. в рамках ВП №54898451 винесено постанову про арешт майна боржника та постанову про арешт коштів боржника.

12.12.2017 державним виконавцем Бойко М.Д. в рамках ВП №54898451 винесено постанову про розшук майна боржника.

12.02.2018 до Шевченківського РВДВС надійшла заява стягувача у ВП №54898451 ТОВ «ФК «Інновація» №233 про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання.

Відповідно, 01.03.2018 державним виконавцем Бойко М.Д. в рамках ВП №54898451 винесено постанови про: стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 787904,72 грн; зняття арешту з коштів, майна та зняття з розшуку майна боржника; повернення виконавчого документа стягувачу.

У пункті 3 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.03.2018 ВП №54898451 зазначено, що постанову про стягнення виконавчого збору ВП №54898451 від 01.03.2018 вивести в окреме провадження.

Як наслідок, 02.03.2018 державним виконавцем Бойко М.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55909795 з примусового виконання постанови ВП №54898451 від 01.03.2018 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у сумі 787904,72 грн на користь держави.

В межах цього виконавчого провадження №55909795 державним виконавцем 03.04.2018 винесено постанови про: арешт майна боржника; арешт коштів боржника; розшук майна боржника.

Позивач не погоджуючись із постановами від 01.03.2018 ВП №54898451 про стягнення виконавчого збору, від 02.03.2018 ВП №55909795 про відкриття виконавчого провадження та вважаючи, що виконавче провадження №55909795 підлягає закриттю, оскільки вказаний виконавчий лист стягувачем передано на виконання приватного виконавця Київського міського виконавчого округу Варави Р.В., яким винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55998726 від 15.03.2018, - звернувся до суду із даним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до норм, викладених у статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 26 вказаного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Згідно статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону в розмірі 10% від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу.

Згідно статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача, виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Отже, суд вважає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум і обраховується виконавчий збір залежно від розміру фактично стягнутої суми, про що виконавцем робиться відповідна помітка.

Водночас, доводи відповідача про те, що виконавчий збір стягується незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом органами державної виконавчої служби, суд визнає помилковими.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 18.02.2018 у справі № 910/1587/13, від 14.05.2018 у справі № 908/2356/16.

Судом встановлено, що державним виконавцем у рамках ВП №54898451 не було стягнуто з боржника на користь стягувача ніяких коштів.

В той же час, виконавчий збір у рамках ВП №54898451 стягнуто за примусове виконання виконавчого листа №2610/528/2012, виданого 25.09.2014 Шевченківським районним судом міста Києва у цивільній справі №2610/528/2012 (провадження 2/2610/3596/2012) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інновація» з урахуванням загальної суми боргу 7879047,20 грн.

Сам же виконавчий лист передано стягувачем на виконання приватного виконавця Київського міського виконавчого округу Варави Р.В., яким винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55998726 від 15.03.2018.

Оскільки приватний виконавець за виконання вказаного виконавчого листа має право на стягнення з боржника основної винагороди, суд погоджується з доводами позивача про те, що стягнення виконавчого збору державним виконавцем та основної винагороди за фактичне виконання вказаного виконавчого листа приватним виконавцем може призвести до подвійного стягнення суми, яка передбачена за фактичне виконання вказаного виконавчого листа.

З урахуванням викладеного суд переконаний, що державний виконавець без наявності на те достатніх підстав виніс рішення про стягнення з позивача виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у постанові від 01.03.2018 ВП №54898451 про стягнення виконавчого збору, тому така постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Суд враховує, що підставою для відкриття виконавчого провадження №55909795 зі стягнення виконавчого збору є постанова про стягнення виконавчого збору від 01.03.2018 ВП №54898451, яка визнана судом протиправною, відтак постанова від 02.03.2018 про відкриття виконавчого провадження №55909795 підлягає скасуванню як наслідок попередньої вимоги.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання старшого державного виконавця Бойко М.Д. закрити виконавче провадження №55909795, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Скасування постанови від 02.03.2018 про відкриття виконавчого провадження №55909795 означає, що така постанова не діє з моменту її прийняття та не породжує жодних правових наслідків, в тому числі й продовження вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №55909795, яке в силу скасування постанови про його відкриття не можна вважати таким, що триває чи взагалі існує. Тобто, суд не вбачає підстав для задоволення позву в частині зобов`язання старшого державного виконавця Бойко М.Д. закрити виконавче провадження №55909795.

Отже, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позову та захисту прав позивача в судовому порядку лише шляхом визнання протиправними та скасування постанов від 01.03.2018 ВП №54898451 про стягнення виконавчого збору та від 02.03.2018 ВП №55909795 про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з однією вимогою майнового характеру й двома вимогами (одна з яких є похідною) немайнового характеру та сплатив судовий збір згідно квитанції №ПН1518 від 22.10.2018 у розмірі 7882 грн, а згідно квитанції №ПН1720 від 30.08.2018 у розмірі 704,80 грн.

Оскільки, за результатом судового розгляду даної справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, позивачу підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір в сумі 7882 грн й 352,40 грн відповідно.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бойко Марії Дмитрівни від 01.03.2018 ВП №54898451 про стягнення виконавчого збору.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бойко Марії Дмитрівни від 02.03.2018 ВП №55909795 про відкриття виконавчого провадження.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8234,40 грн (вісім тисяч двісті тридцять чотири гривні сорок копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 110; ).

Суддя О.М. Чудак