Справа № 675/727/19
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/727/19

Головуючий у 1-й інстанції: Столковський В.І.

Суддя-доповідач: Охрімчук І.Г.

03 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Смілянця Е. С. Капустинського М.М.

за участю:

секретаря судового засідання: Шпикуляк Ю.В.,

позивача та представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 грудня 2019 року (повний текст рішення складено 13.12.2019 року, м. м. Ізяслав) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що з 11 серпня 2017 року по 30 червня 2018 року він перебував у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)». У цей період адміністрація виправної установи грубо порушувала його право на здійснення телефонних дзвінків до рідних та адвокатів. Зазначені порушення полягають у тому, що відповідачем встановлено незаконний графік, згідно якого засудженим надавалося право на здійснення лише двох телефонних дзвінків на тиждень. У 2017 році позивач перебував у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» 142 дні, за цей час йому дозволили тільки 21 телефонний дзвінок. Також у 2018 році йому надавали можливість здійснення лише двох телефонних дзвінків на тиждень. ОСОБА_1 вказує, що такими незаконними діями відповідач свідомо мав намір заподіяти шкоду його психічному здоров`ю та знищити його соціальні зв`язки.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просить суд визнати дії адміністрації Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58) незаконними та стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суду першої інстанції від 08 квітня 2019 року ОСОБА_1 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання у даній справі в режимі відеоконференції. Ухвалою суду першої інстанції від 05 липня 2019 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду першої інстанції від 03 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом до Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58) про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які відбувають покарання у ЗВК № 58 показали, що зі сторони адміністрації колонії відносно засуджених постійно порушуються права на здійснення телефонних дзвінків, дзвінки надаються не частіше двох разів на тиждень згідно внутрішнього графіку надання телефонних розмов, приховуються письмові заяви щодо надання права на телефонні переговори.

Допитаний в суді першої інстанції свідок інспектор відділення соціально-психологічної служби Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_10 показав, що телефонні переговори для засуджених надаються у колонії згідно вимог чинного законодавства без обмеження їх кількості. Жодним графіком надання дзвінків адміністрація установи не керується та не керувалася щодо позивача у даній справі ОСОБА_1 . Також вказаний свідок заперечив факт наявності випадків приховування письмових заяв засуджених щодо надання їм телефонних розмов.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03.12.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (перебуває у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 13) до Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ( місце знаходження - м. Ізяслав, вул. Гагаріна, 2 Хмельницької області, код ЄДРПОУ - 08564771) про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що відповідач грубо порушував його право на здійснення телефонних дзвінків до рідних та адвокатів. Так, за 323 дні перебування позивача у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58) йому надавали можливість зробити лише 55 дзвінків, про що зафіксовано в журналі надання телефонних розмов. На переконання позивача, вказаний факт свідчить про порушення відповідачем Конституційних прав, незаконного втручання в сімейне життя та умисне руйнування соціальних зв`язків позивача.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 24.01.2020 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалами суду від 13.02.2020 року призначено до розгляду в режимі відеокоференції.

Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що телефонні розмови засудженому ОСОБА_1 в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» надавалися відповідно до ч. 5 ст. 110 КВК України, ч. 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Жодних протиправних дій по відношенню до засудженого ОСОБА_1 в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» не допускалося.

Колегія суддів, надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11 серпня 2017 року по 30 червня 2018 року відбував покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2014 року. У цей період адміністрація виправної установи грубо порушувала його право на здійснення телефонних дзвінків до рідних та адвокатів. Зазначені порушення полягають у тому, що відповідачем встановлено незаконний графік, згідно якого засудженим надавалося право на здійснення лише двох телефонних дзвінків на тиждень. У 2017 році позивач перебував у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» 142 дні, за цей час йому дозволили тільки 21 телефонний дзвінок. Також у 2018 році йому надавали можливість здійснення лише двох телефонних дзвінків на тиждень. ОСОБА_1 вказує, що такими незаконними діями відповідач свідомо мав намір заподіяти шкоду його психічному здоров`ю та знищити його соціальні зв`язки. З огляду на викладене, ОСОБА_1 просить суд визнати дії адміністрації Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58) незаконними та стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн. моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем дотримано порядок надання позивачу телефонних розмов згідно Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Посилання відповідача на дотримання ним вимог наказу № 148/ОД-19 від 12 квітня 2019 року «Про здійснення засудженими Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» телефонних розмов у межах рухомого мобільного зв`язку та користування глобальною мережею Інтернет» та Положення про здійснення засудженими Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» телефонних розмов у мережах рухомого (мобільного) зв`язку згідно частини 5 статті 110 КВК України, затвердженого начальником вказаної виправної колонії 12 квітня 2019 року, є помилковими, оскільки вказані наказ та положення було прийнято у період, коли позивач ОСОБА_1 вже не перебував у ЗВК № 58, а тому вони не врегульовують спірні правовідносини. Разом з тим, позивачем не було доведено заподіяння йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій та рішень Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)», при цьому така позовна вимога є похідною від інших заявлених вимог, в задоволенні яких відмовлено, а тому в суду немає підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Відповідно до ст. 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Статтею 107 КВК України передбачено права і обов`язки засуджених до позбавлення волі. Відповідно даної статті засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, крім іншого, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України: одержувати інформацію і роз`яснення про умови відбування і порядок виконання покарання у виді позбавлення волі; користуватися послугами, які надаються в місцях позбавлення волі, в тому числі додатковими, оплачуваними; брати участь у трудовій діяльності; розпоряджатися грошовими коштами, придбавати, володіти і розпоряджатися предметами, речами, виробами; здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет; одержувати і відправляти посилки, бандеролі, грошові перекази, одержувати передачі; подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені; одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Засудженим можуть надаватися й інші права, реалізація яких не суперечить меті покарання, порядку і умовам виконання та відбування покарання.

Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано статтею 110 КВК України.

Частиною 5 ст. 107 КВК України передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Частиною восьмою статті 110 КВК України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.

Згідно із ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання (ст. 3 КВК України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Так, правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).

Частиною 5 ст. 110 КВК України визначено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.

Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Порядок організації телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України. Отже, Кримінально-виконавчим кодексом України передбачено, що конкретні умови надання телефонних розмов мають визначатися Міністерством юстиції України.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі на час існування спірних правовідносин регулювали Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5 (далі - Правила, що чинні на час виникнення спірних правовідносин).

Вказані Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п. 1 Правил).

Адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин. Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи. Телефонні розмови проводяться за письмовою заявою засудженого, за рахунок засудженого і під контролем представника адміністрації протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених. Засудженим, які відбувають стягнення у виді поміщення у ДІЗО, карцер або переведення до ПКТ (ОК), телефонна розмова, як виняток, може бути надана з метою виховного впливу або у зв`язку з винятковими особистими обставинами (смерть або тяжка хвороба близького родича, що загрожує життю хворого, стихійне лихо, що спричинило значну матеріальну шкоду засудженому або його сім`ї) (п. 2 розділу XIV Правил).

Отже, права засуджених до позбавлення волі захищені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання виконання покарань, при цьому, умови виконання покарання, зокрема у виді довічного позбавлення волі, визначені Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які є обов`язковими до виконання як адміністрацією установ виконання покарань, так і усіма засудженими.

З матеріалів справи слідує, що 16 січня 2018 року відповідачем прийнято наказ № 100/ОД-18 «Про здійснення засудженими Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» телефонних розмов у межах рухомого мобільного зв`язку та користування глобальною мережею Інтернет», згідно з п.п. 2-4, 11 якого телефонні розмови у мережах рухомого (мобільного) зв`язку та користування глобальною мережею Інтернет в колонії здійснюється за рахунок засудженого і під контролем представника адміністрації протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, в службовому приміщенні, яке визначене керівництвом установи; телефонні розмови надаються засудженим за їх письмовими заявами, в яких зазначається: адреса, телефонний номер абонента та тривалість розмови. Факт надання засудженим телефонної розмови фіксується у спеціальному журналі посадовою особою, під контролем якої здійснювалася розмова. Письмові заяви подаються за три доби до проведення телефонної розмови. Використані заяви передаються до бухгалтерії колонії для проведення відповідних розрахунків.

Черговість надання телефонних розмов засудженими дільниці посиленого контролю здійснюється покамерно, а в секторі довічного позбавлення волі та дільниці ресоціалізації телефонні розмови надаються згідно алфавіту. У вихідні та святкові дні надання телефонних розмов здійснюється по стаціонарних телефонних апаратах, а в окремих випадках за наявності можливості належного контролю та нагляду за засудженими можуть бути надані телефонні розмови в мережі рухомого (мобільного) зв`язку. Такі ж правила надання телефонних розмов засудженим містить Положення про здійснення засудженими Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» телефонних розмов у мережах рухомого (мобільного) зв`язку згідно частини 5 статті 110 КВК України, затверджене начальником вказаної виправної колонії 19 січня 2018 року.

У відповідності з приміткою до наказу начальника Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» № 69/ОД-18 «Про затвердження розпорядку дня для засуджених Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» від 05 січня 2018 року, телефонні переговори надаються без обмежень їх кількості: понеділок - п`ятниця з 09 год. 00 хв. по 11 год. 30 хв. та з 14 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв., окрім вихідних та святкових днів.

Надаючи правову оцінку доводам позивача стосовно порушення відповідачем його права на здійснення телефонних розмов без обмеження їх кількості та тривалості, колегія суддів зважає на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до адміністрації Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» з письмовими заявами про надання права на здійснення телефонних розмов зі своїми рідними та адвокатом, зокрема, 06, 07, 13, 14, 20, 22 листопада 2017 року; 05, 06, 14, 15, 18 грудня 2017 року; 04, 09, 12 січня 2018 року; 02, 06, 08, 13, 15, 20, 22, 26, 27 лютого 2018 року; 06, 12, 16, 20, 23, 26 березня 2018 року; 02, 05, 11, 13, 17, 19 квітня 2018 року; 04, 11, 15, 18, 21 травня 2018 року; 01, 04, 08, 11, 15, 19, 22, 25 червня 2018 року. Вказані обставини сторонами не заперечуються і є встановленими, відповідно до копій особистих письмових заяв позивача, які містяться у матеріалах даної справи та підтверджуються рішенням по справі № 675/2559/17.

Суд першої інстанції так і відповідач зазначають, що згідно відміток, які містяться на вищевказаних заявах, телефонні розмови надавалися відповідачем за кожною заявою ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи містяться копії витягів з журналів надання телефонних розмов для засуджених до довічного позбавлення волі №№ 7410, 7530, 7677, 7841 по Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», з яких встановлено, що позивач користувався своїм правом на телефонні розмови з особами, які знаходяться за межами установи закладу виконання покарань, здійснюючи дзвінки, зокрема, 19, 29, 31 серпня 2017 року; 04, 08 вересня 2017 року; 02, 11 жовтня 2017 року; 06, 08, 13, 15, 20, 22 листопада 2017 року; 05, 06, 08, 14, 15, 18, 20 грудня 2017 року; 02, 06, 08, 13, 15, 20, 22, 27 лютого 2018 року; 01, 06, 07, 13, 16, 20, 23, 28 березня 2018 року; 04, 06, 11, 13, 17, 19 квітня 2018 року; 11, 15, 21, 22 травня 2018 року; 01, 08, 12, 16, 19, 22, 26 червня 2018 року.

У свою чергу позивач ОСОБА_1 наголошує у позові, в апеляційній скарзі, у своїх поясненнях наданих суду, що письмових заяв на надання телефонних розмов ним було подано набагато більше, оскільки він писав їх майже щодня. Однак зазначені заяви задоволені не були. Йому відомо, що його заяви на надання телефонних розмов взагалі не реєструються, тому і не задовольняються.

Обставини того, що у відповідача не на належному рівні, не у відповідність із законодавством України, вирішується питання подання, отримання, реєстрація, облік, контроль за виконанням письмових заяв засуджених стверджуються також показаннями свідків, які допитані в суді першої інстанції.

Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідачем дотримано порядок надання позивачу телефонних розмов згідно Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

В Рішенні ЄСПЛ "Вінтман проти України" зазначено, "що для нейтралізація шкідливих наслідків довічного позбавлення волі або позбавлення волі на інші тривалі строки мають бути докладені особливі зусилля для збереження перерваних родинних зв`язків. З цією метою листи, телефонні розмови і побачення повинні проводитися максимально часто та конфіденційно. Якщо такі умови становлять загрозу для безпеки або охорони, або обґрунтовані оцінкою ризиків, ці контакти можуть супроводжуватися розумними заходами безпеки...".

У Європейських пенітенціарних (в`язничніих) правилах 2006 року, у відповідних частинах Рекомендації Rec(2006)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил, ухваленої 11 січня 2006 року, зазначено:

« 24.1 Ув`язненим необхідно дозволяти максимально часто спілкуватися зі своїми родинами, іншими особами та представниками організацій, які перебувають за межами установ поштою, по телефону або в інші способи; необхідно дозволяти також побачення ув`язнених із зазначеними особами.

24.2 Контакти та побачення можуть бути обмежені або перебувати під контролем, якщо це необхідно для продовження кримінального розслідування, підтримки порядку та безпеки, запобігання кримінальним злочинам та захисту жертв злочинів, проте такі обмеження, включаючи спеціальні обмеження, визначені судовим органом, повинні допускати прийнятний мінімальний рівень контактів.

24.5 Адміністрація пенітенціарних установ мусить сприяти ув`язненим у підтримуванні адекватних контактів із зовнішнім світом та надавати їм із цією метою відповідну матеріальну підтримку.».

Стандарти Європейського комітету з питань запобігання катуванням та такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (CPT/Inf/E (2002)1 - Rev. 2013):

59. У відповідному витягу зазначено таке:

«51. ... дуже важливим питанням для ув`язнених є підтримання нормальних зв`язків із зовнішнім світом. Ув`язнені повинні, передусім, мати можливість підтримувати зв`язки зі своєю родиною та близькими друзями. Керівним принципом повинно стати сприяння контактам із зовнішнім світом; будь-яке обмеження таких контактів повинно обґрунтовуватись виключно серйозними мотивами безпеки або ж міркуваннями щодо наявних ресурсів.

У зв`язку з цим Комітет хоче підкреслити необхідність певної гнучкості у застосуванні правил щодо побачень та телефонних переговорів стосовно тих ув`язнених, родини яких проживають на значній відстані від місця ув`язнення (що робить неможливим регулярні побачення). Таким ув`язненим слід, наприклад, дозволяти накопичувати час для побачень та/або ж надавати їм більше можливостей для телефонних переговорів з їхніми родинами.».

Європейський суд з прав людини у Рішенні "Зінченко проти України" зазначив, що :" 99. Дотримання під вартою або будь-який інший захід, до позбавляє особу її волі, тягне за собою невід`ємні обмеження приватного та сімейного життя такої особи. Проте важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя в надання йому державними органами можливості або, за потреби, допомоги у підтриманні зв`язків зі своїми близькими (див. вищезазначене рішення у справі «Моісєєв прати Росії» (Moiseyev v. Russia), л. 246, та рішення від 23 лютого 2012 року у справі «Тросін проти України» (Trosin v. Ukraine), заява № 39758/05, п. 39). У той же час, Договірні держави користуються широкими межами свободи розсуду у визначенні кроків, яких слід вжити для забезпечення виконання обов`язків за Конвенцією із належним врахуванням потреб та ресурсів громадськості і осіб (див., наприклад, рішення у справі «Діксон проти Сполученого Королівства» (Dickson v. the United Kingdom) [ВП], заява № 44362/04, п. 81, ECHR 2007-V).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що особи, які відбувають покарання, як громадяни України володіють певними правами та свободами, що відповідно до ст. 3 Конституції України визначають зміст і спрямованість діяльності держави. На конституційному рівні питанню правого статусу засудженого присвячена норма, закріплена у ст. 63 Конституції, яка проголошує, що засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду. Таким чином, права засуджених можуть бути обмежені тільки законами, а не іншими нормативно-правовими актами. Ці конституційні положення знайшли своє відображення і у Кримінально-виконавчому кодексі України (далі - КВК України).

Отже, хоча правовий статус засуджених і базується на загальному правовому статусі громадян України, проте у зв`язку із засудженням особи її правовий статус зазнає певної трансформації. Оскільки сутність кримінального покарання як виду державного примусу полягає у застосуванні певних обмежень до засуджених, відповідно і різні види покарань обумовлюють неоднакові за обсягом обмеження у правах та обов`язках засуджених. Найбільші обмеження у правовому статусі особи пов`язані, безперечно, з виконанням покарань, які передбачають ізоляцію засудженого від суспільства, насамперед довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк. Зокрема, засуджені, які перебувають в установах виконання покарань, прямо чи опосередковано обмежені в деяких конституційних правах.

Таким чином судова колегія враховує, що позивач перебуває в ізоляції, оскільки вироком суду засуджений до довічного позбавлення волі, обмежений у праві пересуватись в межах виправної колонії, тому обмежений у можливості, у спосіб визначений законодавством, подавати, отримувати та контролювати письмові заяви на отримання телефонних розмов.

Наказом Міністерства юстиції України № 101/5 було затверджено Типову інструкцію з діловодства в Державній кримінально-виконавчій службі України, у зв`язку із втратою чинності наказом Державної пенітенціарної служби України від 29.02.2012 № 109 "Про затвердження Типової інструкції з діловодства в органах, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і навчальних закладах, що належать до сфери управління Державної пенітенціарної служби України".

Ця Інструкція встановлює загальні положення щодо функціонування структурних підрозділів з діловодства в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, навчальних закладах, інших підприємствах, установах і організаціях, що належать до сфери управління Державної кримінально-виконавчої служби України, вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами в територіальних органах КВС України, підрозділах кримінально-виконавчої служби, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, навчальних закладах, інших підприємствах, установах і організаціях, що належать до сфери управління КВС України (далі - органи (установи)), незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням.

В інструкції зазначено, що організація діловодства в органах (установах) покладається на їх структурні підрозділи з діловодства (далі - служба діловодства). Основним завданням служби діловодства є встановлення в органі (установі) єдиного порядку документування управлінської інформації і роботи з документами із застосуванням сучасних автоматизованих систем, методичне керівництво і контроль за дотриманням установленого порядку роботи з документами в структурних підрозділах органу (установи).

Служба діловодства відповідно до покладених на неї завдань: розробляє номенклатуру справ органу (установи); здійснює реєстрацію та веде облік документів; організовує документообіг, формування справ, їх зберігання та підготовку до передачі до архівного підрозділу або особі, відповідальній за ведення архіву органу (установи) (далі - архів); забезпечує впровадження та контролює дотримання структурними підрозділами органу (установи) вимог цієї Інструкції, регламентів та національних стандартів; здійснює контроль за своєчасним розглядом та проходженням документів в органі (установі); організовує збереження документаційного фонду органу (установи) та користування ним та інше.

Реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Реєстрації підлягають також документи, створені в органі (установі) (довідки, доповідні записки, заяви тощо).

В органах (установах) застосовується журнальна форма реєстрації документів (додатки 10 і 11).

Зареєстровані документи передаються на розгляд керівництва органу (установи) в день їх надходження або наступного робочого дня у разі надходження документів у неробочий час.

Факт передачі документів виконавцям фіксується шляхом проставлення відповідної відмітки в реєстраційній формі із зазначенням інформації про виконавців, яким передано оригінал документа та його копії.

Відповідальність за виконання документа несуть особи, зазначені у розпорядчому документі, резолюції керівництва органу (установи), та працівники, яким безпосередньо доручено виконання.

Виконання документа передбачає збирання та опрацювання необхідної інформації, підготовку проекту відповіді на документ чи нового документа, його оформлення, узгодження, подання для підписання (затвердження) керівництву органу (установи), а у деяких випадках - керівникові структурного підрозділу, а також у разі потреби - підготовку для пересилання адресату.

Документ подається на підпис разом з документами, на підставі яких його було складено.

Контроль за виконанням документів здійснюється з метою забезпечення своєчасного та належного їх виконання.

Контроль здійснюється за виконанням усіх зареєстрованих документів, у яких встановлено завдання, а також виконання яких підлягає обов`язковому контролю, за переліком документів, затвердженим керівником органу (установи).

Безпосередній контроль за виконанням документів в органі (установі) покладається на службу контролю. У структурних підрозділах безпосередній контроль за виконанням документів здійснює особа, відповідальна за діловодство.

Взяття документа на контроль здійснюється на підставі резолюції керівника органу (установи), його першого заступника чи заступників.

Після виконання документ знімається з контролю. Документи вважаються виконаними і знімаються з контролю після виконання завдань, запитів, повідомлення про результати заінтересованим органам виконавчої влади та особам або іншого підтвердження виконання.

Зняти документ з контролю може тільки керівник органу (установи), його перший заступник, заступники, які встановили контрольний строк у резолюції, або за їх дорученням служба контролю. Документи з типовими строками виконання знімаються з контролю за рішенням служби контролю.

Дані про виконання документа і зняття його з контролю вносяться до реєстраційно-контрольної картки.

Отже виходячи з вище наведеного суд апеляційної інстанції встановив, що реєстрації у виправній колонії підлягають також документи, створені в самому органі (установі) . Це можуть довідки, доповідні записки, заяви тощо.

Таким чином суд вважає, що відповідачем не належно дотримано подання, отримання, реєстрація, облік та контроль заяв на отримання позивачем телефонних розмов. Відповідно до Порядку надання телефонних розмов такі заяви подаються у письмовому вигляді, таким чином суд вважає, що вони відповідно мають бути зареєстровані та опрацьовані, як того вимагає Інструкція з діловодства.

Порядком надання телефонних розмов передбачено реєстрацію тільки факту надання телефонної розмови, спеціальний порядок реєстрації, обліку та контролю таких заяв не передбачено, тому відповідач мав вчинити дії передбачені Інструкцією з діловодства, з метою забезпечення прав позивача.

Водночас, суд першої інстанції вірно зауважив, що посилання відповідача на дотримання ним вимог наказу № 148/ОД-19 від 12 квітня 2019 року «Про здійснення засудженими Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» телефонних розмов у межах рухомого мобільного зв`язку та користування глобальною мережею Інтернет» та Положення про здійснення засудженими Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» телефонних розмов у мережах рухомого (мобільного) зв`язку згідно частини 5 статті 110 КВК України, затвердженого начальником вказаної виправної колонії 12 квітня 2019 року, є помилковими, оскільки вказані наказ та положення було прийнято у період, коли позивач ОСОБА_1 вже не перебував у ЗВК № 58, а тому вони не врегульовують спірні правовідносини.

Що стосується стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції зазначив, що така позовна вимога є похідною від інших заявлених вимог, в задоволенні яких суд першої інстанції відмовив, а тому підстави для задоволення цих вимог - відсутні.

З даного приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В даному випадку, судова колегія встановила, що порушення відповідачем права позивача на телефонні розмови полягає у бездіяльності, тобто у неналежному забезпеченні порядку подання, отримання, реєстрації, обліку та контролю письмових заяв на отримання телефонних розмов. Таким чином для вирішення питання про відшкодування шкоди внаслідок зазначеного порушення права позивача суд враховує, що частина заяв на телефонні розмови позивачем задоволена, навіть за відсутності їх реєстрації та обліку відповідно до Інструкції з діловодства. Крім того, суд апеляційної інстанції враховує наявність рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 травня 2018 року у справі № 675/2559/17, яка розглядалася судом у порядку цивільного судочинства, предметом розгляду якої були вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої останньому неналежним забезпеченням права на телефонні розмови. Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили 09 жовтня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено та констатовано відсутність порушень його прав адміністрацією Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)», щодо частини періодів у яких, як зазначає позивач йому не було забезпечено телефонні розмови. Суд також враховує доведеність розміру моральної шкоди самим позивачем та наявність тих обставин, що на даний час не можливо однозначно стверджувати, що всі заяви засудженого на телефонні розмови були б задоволені, оскільки вони могли бути не надані в силу різних як об`єктивних так і суб`єктивних обставин. Крім того у відповідача відсутні документи, які стверджують зміст, кількість, дату подання, отримання, реєстрації, обліку та контролю письмових заяв позивача на отримання телефонних розмов.

Отже виходячи з вище наведених обставин судова колегія вважає, що сам факт захисту порушеного права позивача, шляхом визнання бездіяльності відповідача, яка полягала у неналежному забезпеченні порядку подання, отримання, реєстрації, обліку та контролю письмових заяв на отримання телефонних розмов - протиправною, є достатнім і співмірним розміру заподіяної моральної шкоди.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, в даному випадку, не доведено правомірність своїх дій та вчинено бездіяльність, що полягає у не дотримані порядку надання позивачу телефонних розмов згідно Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань не в повному обсязі, отже суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, щодо відсутності порушення прав позивача на здійснення телефонних дзвінків.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди скасувати.

Прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", щодо не належного забезпечення права ОСОБА_1 на телефонні розмови, що передбачені ч. 5 ст. 110 КВК України.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 березня 2020 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Смілянець Е. С. Капустинський М.М.