Справа № 640/20453/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Мельничука В.П. Федотова І.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_1 , в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Миронова Дмитра Андрійовича від 20 вересня 2018 року (виконавче провадження № 46956442), згідно якої, накладено на ОСОБА_2 штраф в розмірі 42 200, 13 грн., що становить 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Святошинського районного відділу держаної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Миронова Дмитра Андрійовича від 20 вересня 2018 року (виконавче провадження № 46956442), згідно якої накладено на ОСОБА_2 штраф в розмірі 42 200, 13 грн., що становить 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів.

Не погодившись з рішенням суду, третя особа - ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що строк обчислення державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року по справі № 760/4457/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання матері і дитини: шлюб, укладений 20 червня 2012 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , актовий запис №773, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, розірвано; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у розмірі 1 534, 55 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 березня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1 023, 00 грн., щомісячно, починаючи з 04 березня 2014 року до досягнення дитиною трьох років.

Виконавчий лист був пред`явлений стягувачем до виконання та 20 березня 2015 року державним виконавцем органу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Кромбет Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46956442, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1 534, 55 грн. щомісячно на утримання сина, починаючи з 04 березня 2014 року до його повноліття.

Постановою державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Миронова Д.А. ВП № 46956442 від 20 вересня 2018 року, у зв`язку з тим, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у ОСОБА_2 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої, відповідно до довідки розрахунку заборгованості від 20 вересня 2018 року, становить 84 400, 25 грн., що перевищує суму відповідних платежів за три роки, на підставі ч. 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» на боржника ОСОБА_2 було накладено штраф у розмірі 50 відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 42 200, 13 грн.

Не погоджуючись із прийнятою постановою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 вищевказаного Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 3 Закону №1404-VІІІ, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

В силу ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VІІІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В силу пункту 1 частини 1 статті 26 Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за виконавчим листом виданим судом.

Особливості порядку стягнення аліментів під час здійснення виконавчого провадження врегульовано положеннями статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 71 Закону № 1404-VІІІ, порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі - Закон № 2475-VIII).

Відповідно до вищевказаного Закону, частина 4 ст. 11 Закону № 1404-VIII викладена в такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Законом № 2475-VIII стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» була доповнена частиною 14 наступного змісту: «За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Довідки про втрату виконавчого документу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11 червня 2018 року №46956442/11, на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №30035084 за виконавчим листом Солом`янського районного суду м. Києва № 760/4457/14-ц від 17 березня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1 534, 55 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 04.03.2014 року до його повноліття (а.с. 26).

У вищевказаній Довідці зазначено, що 20 березня 2015 року державним виконавцем Кромбет Н.В . винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №46956442) (а.с. 26).

Згідно Постанови про накладення штрафу від 20 вересня 2018 року ВП №46956442, державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мироновим Д.А., у зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті аліментів боржником в розмірі 84400,25 гривень, що перевищує суму відповідних платежів за три роки, накладено на ОСОБА_2 штраф на користь ОСОБА_1 у розмірі 42 200,13 грн., що становить 50 відсотків від суми заборгованості (а.с. 18).

Відповідно до статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

В силу п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, тому Закон України "Про виконавче провадження", а саме норма щодо відповідальності за наявність заборгованості зі сплати аліментів не має зворотної дії в часі.

В ухвалах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2019 року у справі № 620/655/19 та від 01 серпня 2019 року у справі № 440/1253/19, зроблено наступні висновки: «…оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась з 2007 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абз. 3 ч. 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28 серпня 2018 року, то з урахуванням статті 58 Конституції України на позивача не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, оскільки, заборгованість позивача щодо сплати аліментів стягувачу утворилась з 2014 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», введена в дію лише з 28 серпня 2018 року, позивач не міг передбачити настання такої відповідальності, у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати. Вказане виключає можливість для застосування даної норми під час прийняття оскаржуваної постанови.

Відповідно до п. 49 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 1979 року у справі «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства, право має бути в адекватній мірі доступним: особи повинні мати відповідну обставинам можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку. Норма не може вважатися «законом», доки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку: особи повинні мати можливість передбачити у розумному відносно обставин ступені наслідки, які може потягнути певне діяння».

Отже, колегія суддів зазначає, що з моменту набрання чинності частиною 14 ст. 71 Закону №1404 у відповідача виникло право на накладення штрафу на боржників у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів, однак, та обставина, що заборгованість у позивача зі сплати аліментів утворилась починаючи з 2014 року, тобто, до набрання чинності зазначеною нормою закону, виключає можливість для застосування даної норми під час прийняття оскаржуваної постанови.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для прийняття постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків від суми заборгованості в розмірі 42 200, 13 грн., що становить 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів.

Щодо посилання апелянта на частину 4 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону № 1404-VIII, строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Так, колегія суддів вважає, що для притягнення боржника до відповідальності, передбаченої частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», початок обчислення трьохрічного терміну, протягом якого повинна бути наявна заборгованість зі сплати аліментів, не може обчислюватися з дати, що передує даті набрання чинності Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII.

Доводи апелянта про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, в листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Миронова Д.А. про скасування спірної постанови.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року у справі №760/29810/18 в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 46-48).

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року скасовано, провадження у справі закрито (а.с. 49-51).

У вищевказаній постанові суд дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Мельничук В.П.

Федотов І.В.

Повний текст постанови виготовлено 10.03.2020 року.