Справа № 585/4658/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 р.Справа № 585/4658/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Інспектора батальйону № 1 роти №1 патрульної поліції у м. Бориспіль Управління патрульної поліції в Київській області - лейтенанта поліції Бабича Івана Ярославовича на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Євлах О.О., м. Ромни, повний текст складено 31.01.20 року по справі № 585/4658/19

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора батальйону № 1 роти №1 патрульної поліції у м. Бориспіль Управління патрульної поліції в Київській області - лейтенанта поліції Бабича Івана Ярославовича

про скасування постанови серії ЕАК № 1817255 від 02.12.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Інспектора батальйону № 1 роти №1 патрульної поліції у м. Бориспіль Управління патрульної поліції в Київській області - лейтенанта поліції Бабича Івана Ярославовича (далі - інспектор Бабич І.Я., відповідач), в якій просив суд скасувати постанову серії ЕАК № 1817255 від 02.12.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.01.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Постанову серії ЕАК № 1817255 від 02.12.2019 року, винесену інспектором батальйону № 1 роти № 1 патрульної поліції у м. Бориспіль УПП в Київській області лейтенантом поліції Бабичем Іваном Ярославовичем, по справі про адміністративне правопорушення про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за ч.2 ст.122 КУпАП, у виді штрафу в сумі 425 грн., - змінено.

ОСОБА_1 визнано винуватим за ч.2 ст.122 КУпАП та на підставі статті 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності і обмежено усним зауваженням.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Інспектор батальйону № 1 роти №1 патрульної поліції у м. Бориспіль Управління патрульної поліції в Київській області - лейтенант поліції Бабич Іван Ярославович, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважаючи вказане рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене при неповному з`ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що на відео з нагрудної камери інспектора зафіксований сам факт правопорушення, а саме, рух в крайній лівій смузі при вільній правій, а також порядок розгляду оскаржуваної постанови. Позивача було ознайомлено з правами особи, що притягається до адміністративної відповідальності, наміру скористатись якими позивач не виявив бажання.

Як вбачається з даного відеозапису, ділянка дороги Київ-Харків, 77 км, має три смуги для руху в одному напрямку. В крайній правій смузі дійсно був зупинений транспортний засіб, а друга смуга для руху (та, що знаходиться правіше) була вільна, однак позивач знехтував вимогами п. 11.5 ПДР України.

З приводу твердження позивача, що нібито він діяв в стані крайньої необхідності, відповідач зауважує, що, як вбачається з відеозапису з нагрудної камери поліцейського, державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління ніщо не загрожувало, а тому зазначені твердження позивача є безпідставними.

При цьому, суд першої інстанції сам констатує, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв правомірно та в межах своїх повноважень склав постанову про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч. 2 ст. 122 КУпАП, однак суд, в порушення норм процесуального права, звільнив позивача від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, оскільки скоєне позивачем правопорушення не потягло за собою негативних наслідків.

Окрім того, позивач у своєму позові не заперечує факту того, що він дійсно рухався у крайній лівій смузі при вільній правій.

Також, відповідач зауважує, що порядок провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності регулюється статтею 286 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, у суду першої інстанції відсутні повноваження щодо звільнення позивача від адміністративної відповідальності.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Зазначене свідчить про порушення судом першої інстанції статті 264 КАС України.

З огляду на викладене, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.01.2020 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Позивач та відповідач повідомлялися про розгляд справи на електронні адреси.

В апеляційній скарзі відповідач просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що постановою інспектора батальйону № 1 роти №1 патрульної поліції у м. Бориспіль Управління патрульної поліції в Київській області - лейтенанта поліції Бабича І.Я. від 02.12.2019 серії ЕАК № 1817255 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено штраф в розмірі 425 гривень 00 копійок за порушення Правил дорожнього руху.

Не погодившись з постановою відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що постанову серії ЕАК № 1817255 від 02.12.2019 слід змінити, визнавши ОСОБА_1 винуватим за ч.2 ст.122 КУпАП, та на підставі статті 22 КУпАП звільнити від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до положень статті 1 КУпАП основним завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ст. 6 Закону України "Про Національну поліцію" поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Національну поліцію" під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001р. №1306 (із змінами та доповненнями).

Згідно з п. 1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п. 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесенні постанови в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1817255 від 02.12.2019, інспектором Бабичем І.Я. встановлено, що позивач 02.12.2019 року о 18 год. 32 хв. на 77 км дороги Київ - Харків, Баришівського району Київської області, керуючи транспортним засобом HONDA CR-V НОМЕР_1 , рухався на крайній лівій смузі при вільній правій, не маючи наміру повернути ліворуч чи на розворот, чим порушив вимоги п. 11.5 ПДР України - порушення виїзду на крайню ліву смугу при наявності двох і більше смуг для руху в одному напрямку. У зв`язку з цим його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КпАП України, настає в разі порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до вимог п.11.2 Правил дорожнього руху України на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Згідно з п. 11.5 Правил дорожнього руху України, на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення визначений ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме, постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

В свою чергу, згідно з п.1 ст. 247 КпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про Національну поліцію" поліція може застосовувати такі превентивні заходи, зокрема, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 цього Закону поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В якості доказу вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідачем до суду першої інстанції було надано відеозапис, зроблений відеокамерою з місця його вчинення.

Надаючи правову оцінку даного відеозапису, колегія суддів наголошує на тому, що із переглянутого відео встановлений факт того, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем, рухався на крайній лівій смузі при вільній правій, не маючи наміру повернути ліворуч чи на розворот.

При цьому, позивач у своєму позові вказаний факт підтвердив, зазначаючи, що він тримався лівої смуги руху, у зв`язку з тим, що помітив автомобіль, який стояв на крайній правій смузі руху узбіччя з увімкненою аварійною сигналізацією, і тому, в умовах погіршеної видимості через несприятливі погодні умови (сильний сніг і вітер), і для попередження можливої небезпеки зі сторони водія автомобіля з увімкненою аварійкою, вирішив триматися лівої смуги руху.

Отже, на думку позивача, його вина відсутня, оскільки порушення Правил дорожнього руху України він допустив у стані крайньої необхідності, що згідно з нормами КУпАП виключає можливість притягнення до відповідальності та застосування до нього адміністративного стягнення.

В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно з статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Вказана позиція підтверджена висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.12.2018 по справі №686/5225/17.

В свою чергу, в даному випадку дії позивача не можуть вважатися такими, що вчинені у стані крайньої необхідності, оскільки відеозаписом адміністративного правопорушення та поясненнями самого позивача підтверджено, що на крайній правій смузі руху узбіччя стояв один автомобіль, надалі інших перешкод на крайній правій смузі руху не було, а тому, здійснивши об`їзд вказаного транспортного засобу, у позивача не було підстав рухатися по лівій смузі руху за відсутності перешкод.

При цьому, колегія суддів зауважує, що, як вбачається з відеозапису, ділянка дороги, якою рухався позивач, має три смуги для руху в одному напрямку.

Отже, позивач, побачивши в крайній правій смузі зупинений транспортний засіб, мав змогу здійснити об`їзд по другій смузі для руху (та, що знаходиться правіше), оскільки вона була вільна, однак позивач здійснював рух відразу і надалі лише по лівій смузі руху.

При цьому, немає жодних підстав вважати, що вказаний рух позивача здійснений для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, і що ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами.

Враховуючи вищезазначене, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, за відсутності крайньої необхідності, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями самого позивача, а тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1817255 від 02.12.2019.

При цьому, суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що позивач порушив норми ч. 2 ст. 122 КУпАП, а тому відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв правомірно та в межах своїх повноважень склав постанову про адміністративне правопорушення.

Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 вперше притягується до адміністративної відповідальності, а скоєне ним адміністративне правопорушення не спричинило жодних тяжких наслідків для суспільства, на права та обов`язки інших осіб не вплинуло, суд першої інстанції визнав діяння позивача малозначними та на підставі статті 22 КУпАП звільнив від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 22 КУпАП, з огляду на таке.

Так, відповідно до приписів статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

При цьому, відповідно до статті 217 КУпАП посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Пунктом 10 Розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395, під час вирішення питання про притягнення особи до відповідальності, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і підвідомчістю.

Отже, за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема на підставі частини другої статті 122 КУпАП, є виключною компетенцією уповноваженого органу, в цьому випадку - працівників органів і підрозділів Національної поліції.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Таким чином, приймаючи рішення про звільнення порушника від адміністративної відповідальності, суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції, тим самим втрутившись в дискреційні повноваження відповідача, що не відповідає загальним принципам та засадам адміністративного судочинства.

У цій справі здійснювався розгляд скарги на постанову в справі про адміністративне правопорушення, а не про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Отже, сфера застосування статті 22 КУпАП (звільнення особи від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення) поширюється саме на орган, уповноважений вирішувати справу (у цьому випадку - відповідач).

Порушення правил дорожнього руху, перелічених у частині другій статті 122 КУпАП, тягне за собою накладення штрафу.

Тобто, законодавцем чітко встановлений відповідний вид санкцій (штраф), який підлягає застосуванню до правопорушника в разі прийняття органом, уповноваженим вирішувати справу, постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Враховуючи те, що позивачем свою вину визнано, а обставини, вказані в постанові про адміністративне правопорушення, мали місце, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість звільнити позивача від адміністративної відповідальності за правилами статті 22 КУпАП.

Вказана позиція підтверджена висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 по справі № 266/3228/16-а.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість застосування статті 22 КУпАП при вирішенні питання про звільнення від адміністративної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інспектора батальйону № 1 роти №1 патрульної поліції у м. Бориспіль Управління патрульної поліції в Київській області - лейтенанта поліції Бабича Івана Ярославовича задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.01.2020 року по справі № 585/4658/19 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування постанови серії ЕАК № 1817255 від 02.12.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді І.С. Чалий В.В. Зеленський