Справа № 580/3377/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3377/19 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з податкової міліції 04.01.2019;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з податкової міліції 04.01.2019;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 04.01.2019 по 28.10.2019 у сумі 104 377 грн. 54 коп. за виключенням податків та зборів.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що оскільки позивач є учасником бойових дій, у зв`язку з чим відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мав право на додаткову відпустку, а тому при звільнені йому мала бути виплачена компенсація за всі невикористані ним дні вказаної відпустки .
10.03.2020 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.
У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 10.08.2005 по 04.01.2019 позивач проходив службу в податковій міліції ДФС України, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .
Згідно довідки ГУ ДФС у Черкаській області від 31.10.2016 №80/23-00-04-235 позивач з 16.06.2016 по 14.10.2016 перебував на посаді старшого оперуповноваженого з ОВС відділу оперативного забезпечення по сектору М АТО управління оперативного забезпечення на окремих територіях АТО Головного управління ДФС у Донецькій області.
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.03.2017 позивач ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Відповідно до наказу Головного управління ДФС у Черкаській області №2-о/пм від 04.01.2019 майора податкової міліції старшого оперуповноваженого з ОВС відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Черкаській області ОСОБА_1 звільнено з податкової міліції за п. 64 п.п. В (через обмежений стан здоров`я) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій в 2016-2019 роках, - не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски, - не виплачувалась.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність щодо невиплати йому компенсації за додаткову відпустку, звернувся з даним позовом в суд. В обгрунтування доводів позовної заяви вказував на положення п.8, 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з посиланням на правову позицію висловлену Верховним Судом у зразковій справі № 620/4218/18.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову та зазначив, що право на додаткову відпустку як учаснику бойових дій працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначаються за погодженням між працівником і роботодавцем. У разі не використання її працівником у поточному році, який мав право на її отримання, додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни не підлягає грошовій компенсації при звільненні, натомість положення ч. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей щодо виплати грошової компенсації при звільненні поширюються на військовослужбовців при звільненні зі служби.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (надалі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно частини восьмої статті 10 -1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».
Пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
У свою чергу, згідно абз. 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, які звільняються за станом здоров`я у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Відповідно до пунктів 17 та 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Зазначений висновок зроблено Верховним Судом у рішенні від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18, в якій суд зазначив, що висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Колегія суддів зауважує, що у справі № 620/4218/18 позивач є учасник бойових дій, який звільнений з військової служби, та яким оскаржувалася протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17 - 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Натомість, позивач, який не є військовослужбовцем, з посиланням на положення п.8, 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказував, що має право на отримання при звільненні компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Однак, колегія суддів зазначає, що положення статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджуються на позивача.
Відповідно до ст. 4 Закон України Про відпустки встановлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Разом з тим, згідно зі статтею 24 Закону України Про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, додаткова оплачувана відпустка окремим категоріям ветеранів війни не належить до відпусток, перелік яких встановлено статтею 24 Закону України Про відпустки.
Зазначений вид відпустки надається за конкретний календарний рік зі збереженням заробітної плати; не переноситься та не продовжується у разі тимчасової непрацездатності працівника; не надається за минулий рік та не може бути поділена на частини.
Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначаються за погодженням між працівником і роботодавцем. У разі не використання її працівником у поточному році, який мав право на її отримання, додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни не підлягає грошовій компенсації при звільненні.
При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до відповідача із заявами про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій та йому було відмовлено в реалізації його права на отримання такої відпустки, або таке право позивача було обмежено в іншій спосіб.
Не містить доводів про відмову надати таку відпустку або інше обмеження права скористатися правом на отримання такого виду додаткової відпуски ані позовна заява ані апеляційна скарга.
При цьому, законодавчо не обмежувалося реалізація права на використання додаткової відпустки безпосередньо щодо категорії учасників бойових дій, до якої належить позивач та на яких не розповсюджуються обмеження визначені пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ.
Отже, при звільненні з військової служби позивач не мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ відповідно до положень статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст підписано 11.03.2020.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді В.О.Аліменко,

Н.В.Безименна