Справа № 420/5189/19
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5189/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Марина П.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування Наказу №884о/с від 18.07.2019 року, зобов`язання поновити на посаді, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Головного Управління Національної Поліції в Одеській області від 18.07.2019 року №884 о/с.

- зобов`язати Головне Управління Національної Поліції в Одеській області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП в Одеській області з 18 липня 2019 року.

- стягнути з Головного Управління Національної Поліції в Одеській області на мою користь моральну шкоду у розмірі - 10000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 02.2017 року до 18.07.2019 року позивач працював на посаді заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП в Одеській області. При цьому, перебуваючи на лікарняному, позивачу стало відомо, що Наказом ГУНП в Одеській області від 18.07.2019 року позивача, для більш ефективної служби та виходячи з інтересів служби, призначено на посаду заступника ізолятору тимчасового тримання під вартою №6 ГУНП в Одеській області, при цьому позивача звільнено з раніше займаної посади заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП в Одеській області. Разом з тим, позивач наполягає, що керівництво ГУНП в Одеській області заздалегідь про свої наміри щодо кадрової ротації не попереджало ні усно ні письмово. Оскаржуваний Наказ про призначення на іншу посаду позивач не отримував ні особисто ні поштовими засобами зв`язку. На переконання позивача, в наслідок дискримінаційних та упереджених дій відповідача, його незаконно призначено на іншу посаду та не повідомлено про це ні особисто, ні усно, ні письмово. Приймаючи рішення про звільнення, у зв`язку з призначенням на іншу посаду відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та охороняємих законом інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Таким чином, позивач переконаний, що Наказ ГУНП в Одеській області від 18.07.2019 року №884о/с є незаконними та такими, що порушують його права, а тому підлягає скасуванню.

Представником відповідача 31.10.2019 року надано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.50-55) згідно з яким останній зазначив, що заперечує проти позову, вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач зазначає, що Начальником УБЗПТЛ ГУНП в Одеській області Кульчицьким М.А. за погодженням заступника начальника - начальника кримінальної поліції ГУНП в Одеській області Дьорова С.Л. подано на ім`я начальника ГУНП в Одеській області Беха О.В. доповідну записку «Про вирішення питання щодо переведення для несення служби працівника поліції до іншого територіального підрозділу». В доповідній зазначено що на теперішній час у ІТТ №6 ГУНП в Одеській області існує значний недокомплект посад працівників. Вказана ситуація негативно впливає на організацію та ефективність роботи Овідіопольського ВП та Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області, негативно позначається на ефективності використання робочого часу та матеріальних затрат на перевезення затриманих на більш віддалені відстані. На виконання зазначеної доповідної записки на підставі п.2 ч.1 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» наказом ГУНП в Одеській області №884 о/с від 18.07.2019 року для більш ефективної служби виходячи з інтересів служби підполковника поліції ОСОБА_1 призначено заступником ізолятору тимчасового тримання №6 ГУНП в Одеській області звільнивши з посади заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП в Одеській області. Посилаючись на ч.5 ст.65 Закону України №580-VІІІ представник відповідача зазначає, що підстави, які б передбачали недопущення переміщення поліцейського який перебуває на лікарняному відсутні, а тому посилання позивача на перебування на лікарняному під час його переміщення на іншу посаду по суті нічого не доводять. Крім того, чинним законодавством, яке регулює переміщення поліцейського на іншу посаду, не передбачено отримання згоди від поліцейського який переміщується на іншу посаду, а також попередження про переміщення. Представник відповідача вважає необґрунтованими посилання позивача на норми трудового законодавства та зазначає, що пріоритетними є норми спеціального законодавства.

У письмових пояснення від 12.11.2019 року (а.с.75-80), представник позивача зазначає, що в доповідній записці начальника управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП в Одеській області полковника поліції Кульчицького М.А. від 17.07.2019 року, яка стала підставою прийняття оскаржуваного спірного наказу, не міститься підстав для переміщення по службі, які мають бути враховані відповідно до п.8 ч.10 ст.62 Закону України «Про Національну поліцію». Також, у поясненнях представник позивача Законом України «Про Національну поліцію» не врегульовано випадки, коли переведення відбувається в межах однієї місцевості або переведення до іншої місцевості, про що йдеться у ст.32 КЗпП України. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Представник позивача посилається на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.10.2019 року у справі №420/5192/18. Також, представник зазначає, що з довідок УФЗБО ГУНП в Одеській області про доходи ОСОБА_1 , вих.№1088 та 1089 від 05.11.2019 року, вбачається значно менший рівень нарахованої заробітної плати. Так, перебуваючи на посаді заступника начальника відділу УБЗПТЛ з січня по липень 2019 (включно) року було нараховано заробітну плату у розмірі від 15417,95 грн. до 18418,00 грн., а після переведення на посаду заступника начальника ізолятору з 18.07.2019 року за серпень - жовтень 2019 року нараховано заробітну плату у розмірі від 11006,03 до 12090,59 грн. Наведене може свідчити про нерівнозначність посад і тим самим про порушення прав позивача. Також, представник позивача зазначає, що відповідно до витягу з наказу №884 о/с від 18.07.2019 року вказано про призначення позивача заступником ізолятору тимчасового тримання №6 ГУ НП в Одеській області, а в довідці про доходи від 05.11.2019 року №1088 вказана інша посада - начальник ізолятору, що спростовує доводи відповідача про рівнозначність окладу за посадою.

В поясненнях від 25.11.2019 року представник відповідача заперечує щодо тверджень позивача, наведених у поясненнях від 12.11.2019 року та зазначає, що відповідно до ч.7 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» поняттям переведення поліцейського являється переведення його із ГУНП одної області до іншої. Тобто Законом України про Національну поліцію чітко визначається поняття переведення та переміщення, а тому застосування норм КЗпП до спірних правовідносин при врегулюванні їх спеціальним законодавством вважається недоцільним. Відповідач посилається на позицію Верховного суду в постанові по справі №820/6677/16. Також, відповідач зазначає, що управління внутрішньої безпеки в областях є структурними підрозділами Департаменту внутрішньої безпеки, а їхні керівники підпорядковуються начальнику Департаменту, що свою чергу свідчить про рівнозначність посади начальника УВБ в Кіровоградській області посаді начальника УВБ в Харківській області, виходячи з однакового ступеню підпорядкованості - начальнику Департаменту внутрішньої безпеки, однакового кола посадових обов`язків та однакового грошового забезпечення, зрівняного за рахунок підвищених премій начальника УВБ в Кіровоградській області. Щодо посилання позивача на нерівнозначність посади відповідач посилається на ч.2 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» в якій зазначається, що посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції. Відповідно до наказу наказ НПУ №142 від 04.12.2015 року, а саме розділу III та розділу VI граничне спеціальне звання посади заступника начальника відділу (на якій перебував позивач) та посада начальника ізолятору (на яку був переміщений позивач) являється майор поліції. Отже відповідно до спеціального законодавства посада на яку був переміщений позивач являється рівнозначною. А тому посилання на переміщення ОСОБА_1 на нерівнозначну посаду являється хибним.

Ухвалою суду від 30.09.2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 26.11.2019 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.01.2020 року зупинено провадження по справі.

Ухвалою суду від 20.02.2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження по справі.

Представником позивача, 20.02.2020 року надано до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представником відповідача, 04.03.2020 року надано до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

У зв`язку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, заслухавши пояснення свідків, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що начальником УБЗПТЛ ГУНП в Одеській області Кульчицьким М.А. за погодженням заступника начальника - начальника кримінальної поліції ГУНП в Одеській області Дьорова С.Л., на ім`я начальника ГУНП в Одеській області Беха О.В. 17.07.2019 року за №5952 подано доповідну записку «Про вирішення питання щодо переведення для несення служби працівника поліції до іншого територіального підрозділу» (а.с.56-57).

За змістом вказаної доповідної записки, встановлено, що на теперішній час у ITT №6 ГУНП в Одеській області існує значний недокомплект посад працівників поліції. Так, за штатним розписом ITT №6 ГУНП в Одеській області передбачено двадцять шість посад працівників поліції, з яких укомплектовано лише 4 посади, некомплект підрозділу становить 85%, у зв`язку з чим вказаний підрозділ був вимушений призупинити свою діяльність. Овідіопольський район розташований в центрі Одеської області на південному заході України. Районним центром є селище міського типу Овідіополь. Територія обслуговування Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області складає 10479,9 га, 26 населених пунктів. Чисельність наявного населення району станом на січень 2015 року становила 77278 осіб, з них міського населення - 32107, сільського - 45171 осіб. На території району проживають особи 73 національностей і народностей. Також до складу вказаного підрозділу входить Чорноморське відділення поліції Овідіопольського ВП ГУНП Одеській області до території Обслуговування якого входить м. Чорноморськ Одеської області з населенням 59825 чоловік. Протягом року працівниками Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області з метою виконання завдань визначених керівництвом Національної поліції України, МВС України, Головного управління національної поліції України для забезпечення публічного порядку та боротьби зі злочинність затримано 49 осіб (Овідіопольський ВП - 36, Чорноморське ВП - 13), яких відповідно до обраних судом заходів примусу необхідно тримати в ізоляторі тимчасового тримання. Але у зв`язку з тим, що ITT №6 ГУНП в Одеській області, який знаходиться на території Овідіопольського району не функціонує, поліцейські змушені були доставляти затриманих на більш віддалені ITT. Вказана ситуація негативно впливає на організацію роботи Овідіопольського ВП та Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП Одеській області негативно позначається використання робочого часу та матеріальних затрат на перевезення затриманих на віддаленні відстані. З урахуванням зазначеного та враховуючи багаторічну плідну службу в правоохоронних органах України (більш ніж 20 років), значний досвід роботи, морально-ділові якості, принциповість та наполегливість у вирішенні поставлених завдань, розуміння вимог поставлених завдань, розуміння вимог, поставлених перед службою в умовах сьогодення, відповідно до доповідної записки начальника Управління забезпечення прав людини Національної поліції України Леванцова Є.М. від 25.02.2019 року №271/372/01- 2019 «Про окремі питання організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання територіальних органів поліції», вважаємо за доцільне на підставі ч.1 п.2 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію», призначити заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 на посаду начальника ІТТ №6 ГУНП в Одеській області для вжиття невідкладних заходів з укомплектування вакантних посад у цьому підрозділі. Крім того інформуємо, що питання про переведення вказаного працівника поліції до ІТТ №6 ГУНП в Одеській області погоджено з керівництвом ІТТ ГУНП в Одеській області.

На виконання доповідної записки від 17.07.2019 року за №5952 Головним управлінням національної поліції в Одеській області 18.07.2019 року за №884 о/с прийнято Наказ, яким, відповідно до п.2 ч.1 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, підполковника поліції ОСОБА_1 призначено заступником ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області, установивши посадовий оклад 2650 гривень та звільнено з посади заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми цього Головного управління (а.с.57).

Відповідно до витягу з Наказу ГУНП в Одеській області №884 о/с від 18.07.2019 року відповідно до п.2 ч.1 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, підполковника поліції ОСОБА_1 призначено начальником ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області, установивши посадовий оклад 2650 гривень та звільнено з посади заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми цього Головного управління (а.с.110).

Як вбачається з Наказу Національної поліції України №142 від 04.12.2015 року, яким затверджено перелік посад молодшого та середнього складу поліції і відповідних їм граничних спеціальних звань, що додається, посаді «заступник начальника відділу», яку займав позивач, відповідає спеціальне звання «майор поліції», а посаді «начальник ізолятора» відповідає спеціальне звання «майор поліції» (а.с.111-117).

Судом встановлено, що відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського від 15.07.2019 року №3928, позивач з 15.07.2019 року по 19.07.2019 року, з 20.07.2019 року по 23.07.2019 року, з 24.07.2019 року по 01.08.2019 року та з 02.08.2019 року по 09.08.2019 року, з 13.08.2019 року по 16.08.2019 року, з 17.08.2019 року по 23.08.2019 року, з 24.08.2019 року по 02.09.2019 року перебував на лікарняному (а.с.15).

Відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського від 13.08.2019 року №4510 (продовження довідки №3928), позивач з 13.08.2019 року по 02.09.2019 року перебував на лікарняному (а.с.13).

Як вбачається з рапорту позивача від 17.09.2019 року на ім`я начальника ГУНП в Одеській області позивач зазначає, що з 13.08.2019 року по теперішній час знаходився на лікарняному і йому стало відомо, що його переведено до іншого підрозділу чи органу, проте з відповідним наказом не ознайомлено, а тому позивач просить ознайомити його з наказом про звільнення із займаної посади та призначення на іншу посаду (а.с.27).

Позивач вважає, що Наказ ГУНП в Одеській області від 18.07.2019 року №884о/с є незаконними, такими, що порушує права позивача та підлягає скасуванню, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення податкового законодавства відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень дотримані не були, оскільки рішення відповідачем прийнято передчасно, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію», відповідно до ст.3 якого у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію», національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст.3 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до приписів ч.1 ст.13 Закону України «Про Національну поліцію», систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №877 затверджено «Положення про Національну поліцію», пунктом 7 якого встановлено, що Національна поліція здійснює свої повноваження через центральний орган управління та утворені в установленому порядку територіальні (у тому числі міжрегіональні) органи в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 5 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ч.1 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється:

1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;

3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;

4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції (ч.2 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію»).

Згідно з частинами 7, 8, 9 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію», переведення поліцейських здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Суд зазначає, що з огляду на наведені положення ЗУ «Про Національну поліцію», законодавством передбачено можливість переміщення поліцейського на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Згідно з ч.7 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію», переведення поліцейських здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Переміщення поліцейського, якщо спеціальне звання за займаною ним посадою відповідає спеціальному званню посади, на яку він переміщується, є переміщенням на рівнозначну посаду.

Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, а відтак у даному спорі застосуванню мають підлягати норми спеціального законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , Наказом начальника генерала поліції третього рангу ГУНП в Одеській області Бех О.В., за №884 о/с від 18.07.2019 року призначено начальником ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області та звільнено з посади заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Одеській області (а.с.110).

Тобто, позивача переміщено на іншу посаду в межах однієї області одним наказом керівника.

Поняття рівнозначної посади Закон України "Про Національну поліцію" та Положення №114 не містить, проте у ч.2 ст.65 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції.

Отже, переміщення поліцейського, якщо спеціальне звання за займаною ним посадою відповідає спеціальному званню посади, на яку він переміщується, є переміщенням на рівнозначну посаду.

Судом встановлено, що посаді «заступник начальника відділу», яку займав позивач, відповідає спеціальне звання «майор поліції», а посаді «начальник ізолятора» відповідає спеціальне звання «майор поліції» (а.с.111-117).

Доводи позивача про порушення його прав на участь у прийнятті рішення щодо його переміщення на іншу посаду в інтересах служби є необгрунтованими, з огляду на особливий характер такої служби, який, згідно ч.1 ст.59 Закону України "Про Національну поліцію", має забезпечити належне виконання покладених на поліцію повноважень.

Доводи скаржника щодо недотримання відповідачем при прийнятті спірного наказу положень КЗпП України, суд вважає необґрунтованими, адже відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні питання або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що порядок переміщення поліцейських по службі, врегульовано спеціальним Законом України «Про Національну поліцію», тому до спірних правовідносин положення КЗпП України застосуванню не підлягають.

При цьому, суд зазначає, що розмір посадового окладу, обсяг обов`язків та повноважень за посадою, юрисдикція органу поліції не встановлені Законом України "Про Національну поліцію" в якості критеріїв оцінки рівнозначності посад.

Таким чином, граничні спеціальні звання за посадою, яку обіймав позивач на час переводу та після такого переводу є однаковими.

Крім того, згідно з довідкою Головного управління Національної поліції України в Одеській області №1089 від 05.11.2019 про грошове забезпечення ОСОБА_1 , (а.с.65) грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці його роботи перед звільненням з посади заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Одеській області становило за:

- червень 2019 року - 15417,98 грн.;

- липень 2019 року - а 18418,00 грн.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції України в Одеській області №1089 від 05.11.2019 про грошове забезпечення ОСОБА_1 , (а.с.64) грошове забезпечення позивача за останні три повних місяці його роботи на посаді начальника ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області становило за:

- серпень 2019 року - 11006,03 грн.;

- вересень 2019 року - 12090,59 грн.;

- жовтень 2019 року - 12090,59 грн.

Твердження позивача відносно того, що нарахована заробітна плата позивача за період з січня по липень 2019 року у розмірі від 15417,95 грн. до 18418,00 грн., а після переведення на посаду начальника ізолятору з 18.07.2019 року за серпень-жовтень 2019 року є меншою, що може свідчити про нерівнозначність посад не може вважатися належним обгрунтуванням нерівнозначності посад в розумінні Закону України «Про національну поліцію».

Суд зазначає, що відповідно до витягу з Наказу ГУНП в Одеській області №238 о/с від 14.02.2017 року про призначення ОСОБА_1 , на посаду заступника начальника відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Одеській області посадовий оклад позивача становить 3000 грн. (а.с.128).

Як вбачається з Наказу ГУНП в Одеській області за №884 о/с від 18.07.2019 року посадовий оклад позивача на посаді начальника ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області встановлено в розмірі 2650 грн. (а.с.26).

Різниця в посадових окладах позивача становить 350 грн.

Суд зазначає, що до складу грошового забезпечення, у відповідності до Постанови №988 входить не лише один посадовий оклад, але й оклад за спеціальним званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, премії та одноразові додаткові види грошового забезпечення, тощо. Відповідно, різниця у 350 гривень не може сприйматись як нерівнозначність грошового забезпечення за загаданими посадами, оскільки остаточне грошове забезпечення може бути зрівнене за рахунок додаткових видів грошового забезпечення, зокрема, премій.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.11.2018 року у справі №820/6677/16.

Щодо тверджень позивача про його звільнення під час перебування на лікарняному.

Відповідно до ч.ч.4-5 ст.65 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський, переміщений з вищої посади на посаду, нижчу ніж та, яку він займав, у подальшому просувається по службі з дотриманням вимог, визначених цим Законом, а звільнений з посади в дисциплінарному порядку, - після зняття дисциплінарного стягнення.

Не допускається переміщення поліцейських жіночої статі за ініціативою керівника відповідного органу (установи, закладу) поліції на посади, нижчі ніж та, яку вони займали, з мотивів, пов`язаних із вагітністю, наявністю дітей віком до трьох років (до шести років - за медичними показниками), або у зв`язку з тим, що вони є одинокими матерями та мають дітей віком до чотирнадцяти років чи дітей-інвалідів.

Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року №455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Оскаржуваний наказ прийнято відповідачем 18.07.2019 року.

При цьому, позивач перебував на лікарняному з 15.07.2019 року по 19.07.2019 року, з 20.07.2019 року по 23.07.2019 року, з 24.07.2019 року по 01.08.2019 року та з 02.08.2019 року по 09.08.2019 року, з 13.08.2019 року по 16.08.2019 року, з 17.08.2019 року по 23.08.2019 року, з 24.08.2019 року по 02.09.2019 року (а.с.13-15).

Суд зазначає, що листок непрацездатності пред`являється після його закриття, а тому ГУНП в Одеській області не було обізнано про знаходження позивача на лікарняному.

Крім того, суд зазначає, що застосування норм КЗпП України в частині заборони звільнення в період його тимчасової непрацездатності є безпідставним з огляду на те, що така заборона розповсюджується на звільнення працівника з роботи, а, як встановлено судом вище, позивача переміщено на рівнозначну посаду, а тому суд вважає аргументи позивача з цих підстав необґрунтованими.

Щодо посилань представника позивача на той факт, що оскаржуваний наказ прийнятий на підставі доповідної записки, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 року №1235 (далі - Порядок № 1235), рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.

Відповідно до ч.2 Порядку № 235, підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності: призначення на посади, переміщення по службі, тимчасове виконання обов`язків за іншою посадою.

Згідно з п. 1, 3 ч. 3 Порядку № 1235, видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року №1235.

Так, пунктами 1-3 Переліку документів з питань проходження служби передбачає, що такими документами є: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі, подання про призначення на посаду, подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з положеннями Інструкції з оформлення документів у системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС від 27.07.2012 року №650, рапорт (від фр. rapport - повідомляти) - письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку з цим відповідного прохання.

Доповідна записка - це документ, адресований керівникові установи, яким останній інформується про невідомий йому факт, подію тощо, з обов`язковим внесенням пропозицій.

Подання - документ, що містить пропозиції про призначення, переміщення або заохочення особового складу, а також рекомендації щодо визначених дій і заходів з питань діяльності установ.

Згідно з п. 81 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55, проекти наказів (розпоряджень) з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, звільнення, надання відпустки, відрядження тощо) готує кадрова служба на підставі рішень (вказівок) керівника установи організаційно-розпорядчого чи нормативно-правового характеру, доповідних записок керівників структурних підрозділів, конкурсних документів (протоколів та рішень атестаційної чи іншої комісії), заяв працівників, трудових договорів та інших документів.

Приписами ст. 1 ЗУ «Про Національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Суд приходить до висновку, що Національна поліція та її структурні підрозділи, як орган виконавчої влади, у своїй діяльності можуть керуватися приписами Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року №55, яка передбачає, що накази з кадрових питань можуть видаватися на підставі доповідних записок.

Суд зазначає, що приписами ч. 8 ст. 65 ЗУ «Про Національну поліцію» передбачено, що для переміщення поліцейського по службі необхідна наявність ініціативи прямого керівника та порушення таким керівником питання про переміщення підлеглої особи по службі.

Приписами ч.8 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що для переміщення поліцейського по службі необхідна наявність ініціативи прямого керівника та порушення таким керівником питання про переміщення підлеглої особи по службі.

Доповідна записка, в якій наведена пропозиція про переміщення позивача по службі, підписана начальником Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП в Одеській області Кульчицьким М.А. за погодженням заступника начальника - начальника кримінальної поліції ГУНП в Одеській області Дьорова С.Л . , на думку суду, є ініціативою прямого керівника про переміщення підлеглого по службі.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи позивач щодо неправомірності прийняття оскаржуваного наказу на підставі доповідної записки від 17.07.2019 року.

Поряд з позовними вимогами позивач також просить суд стягнути з Головного Управління Національної Поліції в Одеській області моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Відносно вказаної вимоги суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 5 ст. 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Згідно з ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як роз`яснено у п.п.4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При цьому, позивач зазначає, що незаконні дії відповідача стали джерелом негативних емоцій і переживань, негативно вплинули на ділову репутацію позивача, як фахівця своєї справи, завдало душевних страждань за рахунок впливу на загальний добробут та клімат родини, у зв`язку з чином позивач був змушений змінити свій звичайний уклад життя, який і так був погіршений за рахунок хвороби.

Разом з тим, , аналізуючи зміст позовної заяви та досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням шкоди позивачу, не надано належних пояснень, доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Позивачем не надано жодних доказів та розрахунків сум, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

При цьому суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного та виходячи з аналізу всі встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожні докази, які є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 291, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування Наказу №884о/с від 18.07.2019 року, зобов`язання поновити на посаді, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головное управління Національної поліції в Одеській області (, 65080, м.Одеса, вул.Академіка Філатова, 15-А);

Третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

Суддя П.П. Марин

.