Справа № 280/3142/19
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2020 року м. Дніпросправа № 280/3142/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

секретарі судового засідання Сколишеві О.О.,

за участі представника позивача Ведмедовської Г.О.,

представника відповідача Фоменкова К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року в адміністративній справі №280/3142/19 (головуючий суддя першої інстанції Калашник Ю.В., рішення у повному обсязі складено 04.09.2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 01.07.2019 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні та проведенні виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю батька - майора міліції ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в зоні проведення АТО в період проходження служби та під час виконання службових обов`язків, у розмірі 609000грн.;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та здійснити виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю батька - майора міліції ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в зоні проведення АТО в період проходження служби та під час виконання службових обов`язків, у розмірі 609000 грн..

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Батько позивача - ОСОБА_2 майор міліції командир взводу №4 роти №4 ППСМОП «Дніпро-1» безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок сліпого вогнепального кульового поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів внаслідок військових дій від 22.07.2019 року. Відповідно до постанови ВЛК ГУМВС України в Дніпропетровській області від 28.09.2015 року №64, смерть ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини (а.с.10-13).

02.05.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому, як сину померлого працівника міліції, одноразової грошової допомоги (а.с.36).

Листом від 21.05.2019 року №1/Д-2474/103/Лк-20198 відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви у зв`язку з тим, що позивач на день набуття права на отримання одноразової грошової допомоги не мав правового статусу «дитина».

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є дитиною у розумінні законодавства України. Одночасно, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач спільно проживав зі своїм батьком та був пов`язаний із ним спільним побутом, на момент смерті останнього. Крім того, суд врахував, що ОСОБА_3 - мати померлого ОСОБА_2 , отримала одноразову грошову допомогу у сумі 609000 грн.. Отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 виключає можливість отримання такої ж допомоги позивачем.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» (в редакції згідно із Законом України від 13 лютого 2015 року №208-VIII (набрав чинності з 12.03.2015 року, далі за текстом - Закон №208-VIII) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

За змістом пункту 2 Прикінцевих положень Закону №208-VIII, зокрема, Кабінету Міністрів України, надано тримісячний строк після набрання чинності цим Законом для приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

На виконання положень статті 23 Закону України «Про міліцію» Кабінет Міністрів України постановою від 21 жовтня 2015 року №850 затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Так, пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 установлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 року №208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 37, ст. 1461).

Порядок № 850 набрав чинності 31 жовтня 2015 року. До цього часу діяв Порядок №707, посилання на який є у зазначеному пункті урядової постанови від 21 жовтня 2015 року №850.

Отже, у період з 12 березня 2015 року (дата набрання чинності Закону №280-VIII) до 31 жовтня 2015 року (дата набрання чинності Порядку №850) механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону №565-ХІІ визначав Порядок № 707.

Така позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 року №817/396/16, від 31.01.2019 року №822/2143/16.

Таким чином, оскільки батько позивача загинува ІНФОРМАЦІЯ_1 , то у даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Порядку №707.

Згідно із пунктом 1 Порядку №707 одноразова грошова допомога виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) працівника міліції, податкової міліції під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю. Грошова допомога виплачується членам сім`ї загиблого (померлого), а в разі їх відсутності - його батькам та утриманцям.

Пунктом 4 Порядку №707 передбачено, що для виплати грошової допомоги у разі загибелі (смерті) працівника міліції, податкової міліції члени його сім`ї, а в разі їх відсутності - батьки та утриманці подають органу внутрішніх справ, органу державної податкової служби за місцем проходження таким працівником служби: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги згідно з додатком; копію довідки кадрового підрозділу органу про обставини загибелі; копію свідоцтва про смерть; копію свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); копії свідоцтва про народження дітей - для виплати грошової допомоги дітям; копію свідоцтва про народження працівника міліції, податкової міліції - для виплати грошової допомоги батькам; довідку про перебування на утриманні у загиблого (померлого) працівника міліції, податкової міліції - для виплати грошової допомоги утриманцям; копію посвідчення про призначення особи опікуном чи піклувальником (у разі здійснення опіки чи піклування над дітьми особи рядового або начальницького складу); довідку про грошове забезпечення працівника міліції, податкової міліції; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові, видачу документа та місце реєстрації (довідку органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про місце реєстрації або місце перебування заявника); копію ідентифікаційного номера.

Відповідно до норм статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Позивач помилково вважає, що оскільки він є сином загиблого батька, то він автоматично є членом його сім`ї, оскільки не перестав бути дитиною, а тому не має значення, що на момент загибелі батька не проживав разом з останнім за однією адресою.

Позивачем не було надано судам першої та апеляційної інстанції доказів того, що він спільно проживав з батьком, був пов`язаний із ним спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки.

Так, відповідно до копії паспорта позивача, він зареєстрований у АДРЕСА_1 . За вказаною адресою був також зареєстрований його померлий батько (а.с.7 на звороті, 18 на звороті).

Проте, реєстрація позивача за цією адресою здійснена 23.03.2016 року, тобто, вже після смерті ОСОБА_2 ..

В апеляційній скарзі вказані обставини не заперечуються та зазначається, що службова квартира, в якій мешкав батько позивача, після його смерті була передана для проживання позивачу.

Також, відповідно до норм статті 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до частини 1 статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Також, законодавство України містить схожі за змістом визначення терміну «дитина», зокрема:

- дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше (стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»);

- дитина - особа віком до 18 років (стаття 1 Закону України «Про громадянство України»).

Відтак, позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час загибелі свого батька у липні 2015 року, вже не був неповнолітнім, тобто не був «дитиною» у розумінні вищевказаних норм законодавства.

Суд не приймає посилань позивача в апеляційній скарзі на норми статей 1241, 1261 Цивільного кодексу України, оскільки вони не дають визначення терміну «дитина». Також у нормах вказаних статей використовується термін «діти», а не «дитина». Вказані терміни мають різне правове значення.

Також в апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки посиланню позивача на рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року №5-рп/99 у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї»).

У резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України, зокрема, зазначено, що до кола членів сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Щодо них ознака (вимога) ведення спільного господарства з суб`єктом права на пільги в оплаті користування житлом і комунальними послугами застосовується лише у передбачених законом випадках. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаним рішенням надано офіційне тлумачення терміна «член сім`ї», яке містилося, зокрема, у пункті 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та частинах четвертій і п`ятій статті 22 Закону України «Про міліцію». Вказані норми стосуються права на пільги щодо оплати за користування житлом і комунальними послугами, та не стосуються питань виплати одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів звертає увагу, що повнолітні діти є членами сім`ї певної особи лише у випадку спільного з нею проживання, пов`язаність спільним побутом, та мають взаємні права та обов`язки.

За вказаних вище обставин позивач не може вважатися дитиною та/або членом сім`ї ОСОБА_2 , який є загиблим працівником міліції, навіть не зважаючи на кровне споріднення.

Відповідно до Висновку про призначення одноразової грошової допомоги, який затверджений 06.11.2015 року, ОСОБА_3 отримала одноразову грошову допомогу у сумі 609000грн., відповідно до платіжного доручення №12070 від 26.11.2015 року (а.с.42).

При апеляційному розгляді колегія суддів враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність відмови позивачеві в призначенні одноразової грошової допомоги.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року в адміністративній справі №280/3142/19 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року в адміністративній справі №280/3142/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 10 березня 2020 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак