Справа № 440/439/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 р.Справа № 440/439/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороз М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, вул. м. Полтава, повний текст складено 05.02.20 року по справі № 440/439/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК"

до Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання протиправною та скасування постанови №150 від 14 січня 2020 року "Про накладення штрафу на ТОВ "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії".

03 лютого 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №150 від 14 січня 2020 року "Про накладення штрафу на ТОВ "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії". В обґрунтування вказаної заяви заявник зазначив, що існує очевидна загроза заподіяння шкоди правам та інтересам підприємства та інших осіб (працівникам підприємства та його контрагентам тощо) внаслідок донарахування пені у розмірі 1,5 % від суми штрафу внаслідок прострочення тридцятиденного строку сплати такого штрафу. Крім того, невжиття такого заходу забезпечення позову як зупинення дії оскаржуваної постанови зумовить виникнення труднощів при виконанні рішення суду та у приведенні правовідносин у первісний стан із витрачанням значних матеріальних ресурсів.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2020р. відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" до Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання протиправною та скасування постанови.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Товариством з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного і всебічного з`ясування та встановлення обставин. Вказує, що відповідно до змісту ч. 2 ст. 150 КАС України, заходи забезпечення позову можуть бути застосовані за наявності однієї з підстав. Посилається на рішення Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі №640/9167/19 та від 21.09.2019 р. у справі №826/17117/18. Зазначає, що в своїй заяві про забезпечення позову від 31 січня 2020 року ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ- КРЕМЕНЧУК» просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупиненням дії постанови від 14.01.2020 № 150 Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про накладання штрафу на ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК» виходячи з наявності підстав, що передбачені п. 1 ч. 2 статті 150 КАС України . Посилається на те, що суд першої інстанції формально віднісся до розгляду заяви про забезпечення позову і навіть не з`ясував, яку ж із підстав забезпечення позову аргументував позивач у своїй заяві. Вказує, що позивачем в заяві про забезпечення позову не доводились та не обґрунтовувались ознаки протиправності оскаржуваного нормативно-правового акту, виходячи з того, що така протиправність може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, тому застосування заходів забезпечення позову в цьому випадку фактично є вирішенням справи по суті. Враховуючи вищевикладене, позивач приходить до висновку, що суддею не було достатньо вивчено зміст заяви про забезпечення позову у справі 440/439/20 та не визначено з якої все ж підстави ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК» просить вжити заходи щодо забезпечення позову. А тому, рішення про відмову у забезпеченні позову є необгрунтованим, оскільки судом не було проведено повне та всебічне вивчення обставин, які викладені в заяві. Також вказує, що рішення Верховного Суду, які були взяті до уваги Полтавського окружного адміністративного суду під час прийняття рішення, не можуть бути використані під час розгляду заяви ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК», оскільки, у наведених в ухвалі про відмову у забезпеченні позову від 05.02.2020 року справах, предметом розгляду були ситуації, в яких обставини зовсім не є подібними до аргументів та фактів позивача. З урахуванням вищевикладеного, вбачається, що суд першої інстанції не дослідив в повному обсязі обставини справи, віднісся формально до розгляду заяви про забезпечення позову ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК» від 31.01.2020 р. у справі №440/439/20, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення. На підставі вищевикладеного, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду про відмову у забезпеченні позову від 05 лютого 2020 року по справі №440/439/20. Постановити ухвалу щодо забезпечення позову шляхом зупиненням дії постанови від 14.01.2020 № 150 Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про накладання штрафу на ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК» за порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії».

Від Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві.

Також позивач та відповідач повідомлені на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено наявності підстав, передбачених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, які є обов`язковими для постановлення ухвали про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вирішуючи заяву позивача про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Відповідно до статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Підстави забезпечення позову, передбачені частини другої статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За умовами статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Не допускається забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5 частини третьої статті 151 КАС України).

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Згідно позовної заяви, позивач звернувся, до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови №150 від 14 січня 2020 року "Про накладення штрафу на ТОВ "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії", якою до позивача застосовано штраф у розмірі 170 000 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частин другої-п`ятої статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» за порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, Регулятор може застосовувати санкції у вигляді:

1) застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень;

2) накладення штрафу;

3) зупинення дії ліцензії;

4) анулювання ліцензії.

У разі виявлення порушень законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор розглядає питання відповідальності суб`єкта господарювання, його посадових осіб на своєму засіданні та приймає рішення про застосування до суб`єкта господарювання санкцій та/або застосування адміністративного стягнення до посадової особи такого суб`єкта господарювання. При застосуванні санкцій Регулятор має дотримуватися принципів пропорційності порушення і покарання та ефективності санкцій, які мають стримуючий вплив.

Суб`єкти господарювання, на яких накладено штраф, зобов`язані сплатити його у 30-денний строк з дня одержання копії рішення про накладення штрафу, крім випадків, встановлених частиною п`ятою статті 13 цього Закону.

За кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі 1,5 відсотка суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням Регулятора.

У разі відмови від сплати штрафу та пені їх примусове стягнення здійснюється на підставі відповідного рішення суду за позовом Регулятора, крім випадків, встановлених частиною п`ятою статті 13 цього Закону.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що постанова НКРЕКП не має силу виконавчого документа (крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 13 Закону України Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»), а примусове виконання рішень комісії можливе лише за рішенням суду за зверненням НКРЕКП з відповідним позовом.

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у своїй постанові від 05 березня 2019 року в справі № 826/16911/18.

В даній справі, оскаржувана постанова НКРЕКП №150 від 14 січня 2020 року "Про накладення штрафу на ТОВ "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" прийнята не за ч.5 статті 13 Закону України Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано до суду доказів того, що Регулятор звернувся до суду з позовом про стягнення штрафу та/або пені, накладеного вказаною постановою.

Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" не позбавлено права відмовитись від добровільного виконання постанови НКРЕКП №150 від 14 січня 2020 року "Про накладення штрафу на ТОВ "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії.

Безпосередньо, оскаржувана позивачем постанова НКРЕКП №150 від 14 січня 2020 року не породжує для позивача будь яких незворотних правових наслідків, оскільки стягнення за прийнятою НКРЕКП постановою можливо виключно за судовим рішенням.

В разі скасування судом НКРЕКП №150 від 14 січня 2020 року підстави нарахування пені будуть відсутні.

Стосовно нарахування пені в разі відмови в задоволенні позову, то наведене не відповідає принципам інституту забезпечення позову, який направлений виключно на захист прав позивача, на випадок задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з загальним висновком суду першої інстанції, які зроблені на підставі заяви позивача та матеріалів справи та не вбачає, з урахуванням вищенаведених обставин та норм законодавства підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Той факт, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що у заяві про забезпечення позову позивач не наводить обґрунтування очевидності ознак протиправності постанови Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №150 від 14 січня 2020 року "Про накладення штрафу на ТОВ "КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК" не суперечить доводам апеляційної скарги позивача, в якій зазначено, що в заяві про забезпечення позову позивачем не доводились та не обґрунтовувались ознаки протиправності оскаржуваної постанови, виходячи з того, що така протиправність може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи (а.с.42). Крім того, дані посилання позивача, жодним чином не впливають на вирішення справи по суті.

З урахуванням вищенаведеного доводи позивача викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що суд першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу формально віднісся до розгляду заяви про забезпечення позову не з`ясував, яку ж із підстав забезпечення позову аргументував позивач у своїй заяві, те що суд першої інстанції не вивчив зміст заяви в достатньому обсязі, не провівши логічного розмежування підстав для забезпечення позову, та те що рішення Верховного Суду , які були взяті до уваги Полтавського окружного адміністративного суду під час прийняття рішення, не можуть бути використані під час розгляду заяви, з урахуванням вищенаведених обставин не впливають на вирішення справи по суті.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ст.150 КАС України.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі №640/9167/19 та від 21.09.2019 р. у справі №826/17117/18, колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини у даних справах не є аналогічними тим, що розглядались у справі Верховним Судом України. В даному випадку, з урахуванням предмету позову, підлягає застосуванню постанова Верховного Суду від 05 березня 2019 року в справі № 826/16911/18.

Щодо посилань позивача, в апеляційній скарзі на те, що рішення в судових справах, які були взяті до уваги Полтавського окружного адміністративного суду під час прийняття рішення, не можуть бути використані під час розгляду заяви ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ-КРЕМЕНЧУК», оскільки, у наведених в ухвалі про відмову у забезпеченні позову від 05.02.2020 року справах, предметом розгляду були ситуації, в яких обставини зовсім не є подібними до аргументів та фактів позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі послався на рішення Верховного Суду в подібних правовідносинах, хоча й не в аналогічних по певним моментам застосування законодавства про забезпечення позову.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В даному випадку справу вирішено вірно.

З урахуванням вищенаведеного того, що оскаржувана постанова НКРЕКП не має силу виконавчого документа доводи позивача щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ст.150 КАС України є помилковими, та не впливають на вирішення справи по суті.

При розгляді апеляційної скарги та перегляді заяви про забезпечення позову суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем у заяві про забезпечення позову доводи не свідчать про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ст.150 КАС України.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова в силу положень ч.2 ст. 238 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року по справі № 440/439/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 12.03.2020 року