Справа № 540/166/20
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/166/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Херсонський нафтопереробний завод" до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Приватного акціонерного товариства "Херсонський нафтопереробний завод" (ПрАТ "ХНПЗ", позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач, ГУ ДПС) щодо не перенесення термінів проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ", яка призначена на підставі наказу від 27.12.2020 року №639 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ";

- зобов`язати Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі видати наказ про перенесення на 90 днів термінів проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2018 з метою здійснення перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до наказу від 27.12.2019 року №639 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" (надалі - Наказ) документальна планова виїзна перевірка ПрАТ "Херсонський НПЗ" повинна бути проведена протягом двадцяти робочих днів - з 21 січня 2020 року тривалістю 20 робочих днів за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2018р. з метою здійснення перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

Разом з Наказом ПрАТ "Херсонський НПЗ" також отримав повідомлення від 27.12.2019р. №323, в якому зазначено, що згідно із затвердженим Державною податковою службою України планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2020 рік та на підставі ст. 77 ПКУ з 21 січня 2020 року буде проводитись документальна планова виїзна перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ".

Позивач вважає, що контролюючий орган зобов`язаний перенести проведення документальної перевірки на 90 днів, оскільки ПрАТ "ХНПЗ" звернулось з відповідною заявою, в якій вказало, що працівниками підприємства 15.01.2020 року виявлено втрату частини первинних документів, що, зокрема, стосуються реалізації ПрАТ "Херсонський НПЗ" товарів, робіт (послуг) за період запланований до перевірки.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з позовом про визнання бездіяльності податкового органу щодо не перенесення термінів проведення перевірки, протиправною.

Також, позивачем разом з позовом було подано заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, в задоволенні якої позивачу відмовлено ухвалою суду від 23.01.2020 року.

Ухвалою суду від 27 січня 2020 року провадження у справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 11 лютого 2020 року о 09:30 годині.

10 лютого 2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з недостатністю у нього часу для надання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 11.02.2020 року розгляд справи відкладено, наступне судове засідання призначено на 20 лютого 2020 року.

13.02.2020 року відповідачем надано відзив на позов, в якому заявлених позовних вимог він не визнає. З посиланням на норми ПК України та практику Верховного Суду зазначає, що позивач у разі ненадання документів під час проведення перевірки не позбавлений права надання таких і після завершення перевірки. В той же час, не зважаючи на викладене, вказує, що 03.02.2020 року ГУ ДПС у Херсонській області прийнято наказ №196 "Про перенесення термінів проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ", яким перенесено терміни проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" в частині дотримання вимог законодавства по податку на прибутку, податку на додану вартість, акцизного податку, рентної плати, екологічного податку, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах строків, визначених п. 44.5 ст. 44 ПК України. Зазначає, що вказаний наказ вручено представнику позивача 05.02.2020.

На підставі зазначеного, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 20.02.2020 року представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням №126 про вручення поштового відправлення з ухвалою суду про дату наступного судового засідання.

Представником відповідача подано заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Частиною 3 статті 194 КАС України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. ст. 194 та 205 КАС України суд вважає, що подання представником відповідача заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження та неприбуття без поважних причин позивача не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Наказом ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 27.12.2019 року №639 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" визначено з 21.01.2020 року провести документальну планову виїзну перевірку ПрАТ "Херсонський НПЗ" тривалістю 20 робочих днів за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2018 року.

Не заперечується сторонами, що зазначений Наказ отриманий ПрАТ "Херсонський НПЗ".

16.01.2020 року позивач звернувся до Корабельного відділення поліції Херсонського ВП ГУНП в Херсонській області з листом №1-02 від 16.01.2020 року, в якому повідомив, що 15.01.2020 року працівниками ПрАТ "Херсонський НПЗ" виявлено пропажу частини первинних документів, починаючи з 2015 по 2018 рік включно.

Також, наказом ПрАТ "Херсонський НПЗ" №1 від 16.01.2020 року створено комісію по встановлення переліку відсутніх первинних бухгалтерських документів щодо господарських операцій ПрАТ "Херсонський НПЗ" із постачальниками та покупцями товарів (робіт, послуг) за період 2015-2018 років.

Про перелічені обставини листом від 17.01.2020 року №1-03 позивач повідомив ГУ ДПС у Херсонській області та просив контролюючий орган перенести строки проведення документальної планової виїзної перевірки підприємства на 90 календарних днів з метою відновлення втрачених документів.

Однак, як зазначає ПрАТ "ХНПЗ", відповідач строки проведення перевірки не переніс, направив своїх працівників для її проведення 21.01.2020 року.

03.02.2020 року ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі видано наказ №196 від 03.02.2020 року "Про перенесення термінів проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ", яким визначено перенести терміни проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" в частині дотримання вимог законодавства по податку на прибутку, податку на додану вартість, акцизного податку, рентної плати, екологічного податку, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах строків, визначених п. 44.5 ст. 44 ПК України.

Наказ вручено представнику позивача Фінкевичу В.Г. 05.02.2020 року.

ПрАТ "ХНПЗ" (на дату звернення з позовом) вважає бездіяльність відповідача щодо не перенесення термінів проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ", яка призначена на підставі наказу від 27.12.2020 року №639 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Як установлено частиною другою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже, з наведеної норми Конституції України вбачається, що судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні правовідносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права.

В свою чергу, неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Вказаний принцип також закріплений в частині першій статті 5 КАС України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Аманн проти Швейцарії" (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Таким чином, обов`язковим до встановлення в даній справі є наявність у ПрАТ "ХНПЗ" порушеного права або охоронюваного законом інтересу, що підлягає судовому захисту.

Так, позивач вважає, що ГУ ДПС в силу приписів п.44.5 ст. 44 ПК України зобов`язано в разі надходження від платника податків повідомлення про втрату, пошкодження або дострокове знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті перенести проведення перевірки відносно такого платника до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

Однак, суд зазначає про помилковість наведеної правової позиції в силу того, що формулювання диспозиції п.44.5 ст. 44 ПК України окрім того, що вона застосовується в разі втрати, пошкодження або дострокове знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, містить додаткову умову для прийняття контролюючим органом рішення про перенесення перевірки: "…у разі неможливості проведення перевірки платника податків…".

Оскільки, проведення перевірки є правом саме контролюючого органу, то й прийняття рішення про неможливість її проведення, на думку суду, перебуває в межах дискреційних повноважень органу податкового контролю.

Таким чином, на думку суду, п.44.5 ст. 44 ПК України не містить імперативних приписів, адресованих контролюючому органу щодо перенесення перевірки в разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 ст. 44, навпаки, як обґрунтовано вказано відповідачем, зазначений пункт статті передбачає дискреційне право контролюючого органу на перенесення перевірки з наведених в статті підстав.

Отже, позов ПрАТ "ХНПЗ" не може вважатись спрямованим на захист порушеного права, оскільки відповідного права підприємства на перенесення перевірки ПК України не передбачено.

Щодо наявності законного інтересу, що також може бути предметом судового захисту, суд зазначає наступне.

За своїм смисловим навантаженням термін "законний інтерес" є тотожним "охоронюваному законом інтересу", оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Так, з позову та заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що фактично побоювання заявника щодо настання відносно підприємства негативних наслідків базуються виключно на припущеннях ним того, що контролюючий орган внаслідок ненадання первинних документів зробить висновок про нереальність господарських операцій ПрАТ "Херсонський НПЗ" за період, який підлягає перевірці.

Проте, таке припущення суд вважає необґрунтованим, оскільки позивачем не враховано, що відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За правилами п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання робіт (послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Наведеного висновку дійшли суди касаційної інстанції, зокрема, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 23.05.2017 року, Верховний Суд в постановах від 21.08.2018 року по справі № 815/4295/16, від 14.08.2018 по справі № 820/8206/15, від 07.08.2018 по справі № 808/760/16.

Окрім зазначеного, предметом документальної перевірки згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

З аналізу викладеного слід дійти висновку, що отримання первинних документів з метою проведення перевірки та як наслідок прийняття обґрунтованого та законного рішення перебуває в межах інтересів контролюючого органу.

Щодо посилання заявника на приписи п.44.6 ст. 44 ПК України з аналізу якого підприємство робить висновок про те, що за закінченням 20-ти денного строку воно буде позбавлено можливості підтвердити здійснені господарські операції за допомогою відновлених первинних документів суд зазначає наступне.

Так, згідно п.44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

При цьому, норми податкового законодавства не обмежують період подання платником необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки, оскільки положення пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України лише визначають статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежують право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 05.07.2017 року по справі № 816/538/16.

Отже, неприйняття контролюючим органом рішення про перенесення перевірки не порушує охоронюваного законом інтересу позивача на подачу ним документів в обґрунтування реальності проведених ним операцій з контрагентами, оскільки таке право особи існує як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

З аналізу викладеного, суд дійшов висновку про відсутність об`єкту судового захисту в межах спірних правовідносин, оскільки позивач не довів наявність у нього порушеного права або охоронюваного законом інтересу.

Окрім наведеного, в матеріалах справи наявний наказ ГУ ДПС від 03.02.2020 року №196, яким фактично задоволено вимоги позивача - термін проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" перенесено до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах строків, визначених п.44.5 ст. 44 ПК України.

Наведене додатково свідчить про відсутність у спірних правовідносинах порушених відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів.

На підставі зазначеного, враховуючи фактичний зміст спірних правовідносин, приписи, перелічених в рішенні правових норм та практику Верховного Суду, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Ковбій

кат. 111010000