Справа № 640/20408/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДФС у м. Києві до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Молочна країна», Приватного Підприємства «РОСЬ» філія Роменський молочний комбінат» про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Головне управління ДФС у м. Києві звернулось суду з даним позовом в якому просить визнати недійсним правочин, укладений між СВК «Молочна країна» () та ПП «РОСЬ» філія Роменський молочний комбінат» (), за результатами якого складено податкові накладні від 12.07.2016 року №8/2, від 12.07.2016 року №9/2, від 13.07.2016 №3/2, від 13.07.2016 №4/2, від 15.07.2016 №4/2, від 20.07.2016 №5/2, від 20.07.2016 №6/2, від 23.07.2016 №4/2, від 27.07.2016 №3/2, від 29.07.2017 №2/2, від 30.07.2016 №2/2, від 31.07.2016 №2/2, від 28.09.2016 №7/2, від 28.09.2016 №6/2, від 10.10.2016 №1/2, від 12.10.2016 №1/2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна угода укладена всупереч інтересам держави та суспільства та без мети реального настання правових наслідків.

В підтвердження своїх доводів позивач зазначає про те, що вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року в справі № 199/5543/18 керівника СВК «Молочна країна» було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано суду доказів здійснення такого податкового контролю за діяльністю відповідачів, що, відповідно, зумовлює відсутність у нього доказів вчинення платниками податків спірного правочину, з метою визнання недійсним якого контролюючий орган звернувся до суду.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що містяться в позовній заяві. Додатково апелянт зазначає, що наявність податкових накладних, виписаних на користь другого відповідача, є підтвердженням факту існування договірних відносин між сторонами (є його ідентифікатором), що випливає із сутності податкової накладної та підстав її складання. Отже, наявність складеної та зареєстрованої податкової накладної є підтвердженням укладення правочину.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до податкових накладних від 12.07.2016 року №8/2, від 12.07.2016 року №9/2, від 13.07.2016 №3/2, від 13.07.2016 №4/2, від 15.07.2016 №4/2, від 20.07.2016 №5/2, від 20.07.2016 №6/2, від 23.07.2016 №4/2, від 27.07.2016 №3/2, від 29.07.2017 №2/2, від 30.07.2016 №2/2, від 31.07.2016 №2/2, від 28.09.2016 №7/2, від 28.09.2016 №6/2, від 10.10.2016 №1/2, від 12.10.2016 №1/2, виписаних Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Молочна країна» на користь Приватного Підприємства «РОСЬ» філія Роменський молочний комбінат», у вказаний період було поставлено товари на загальну суму 2 460 189, 66 грн.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року в справі № 199/5543/18, який набрав законної сили 17 липня 2019 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 08 серпня 2018 року між прокурором другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Дніпропетровської області Францішком Сергієм Леонідовичем та Хахулою Дмитром Степановичем, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України, та призначено узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

Зі змісту вироку вбачається, що ОСОБА_1 повинен був за обіцяну матеріальну винагороду підписати складені та надані йому невстановленою особою протокол загальних зборів учасників Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Молочна країна» () (надалі - СВК «Молочна країна») та домовився із вказаною невстановленою особою про передання майнових прав на зазначену юридичну особу. Згідно до вказаного протоколу загальних зборів учасників СВК «Молочна країна» його засновниками визначено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із розміром внеску кожного із засновників у розмірі 0.00 гривень.

Крім того, згідно досягнутої з невстановленою особою домовленості, ОСОБА_1 , повинен був надати нотаріусу свій паспорт громадянина України, а також картку фізичної особи - платника податків з ідентифікаційним номером, та засвідчивши свою особу, підписати у нотаріуса складені та надані йому невстановленою особою статут СВК «Молочна країна», який є установчим документом суб`єкта господарювання, на підставі якого затверджується склад учасників юридичної особи та проводиться її державна реєстрація, після чого повернути зазначений офіційний документ вказаній особі, який, в подальшому, після проведення державної реєстрації юридичної особи, повинен був використовувати реквізити придбаного підприємства, з метою прикриття незаконної діяльності у вигляді створення умов для ухилення від сплати податків підприємствам реального сектору економіки.

Таким чином, ОСОБА_1 , передав невстановленій слідством особі за обіцяну матеріальну винагороду, без мети ведення фінансово-господарської діяльності, підписаний ним протокол загальних зборів учасників СВК «Молочна країна», а також підписаний ним та нотаріально засвідчений статут СВК «Молочна країна».

В подальшому, протягом періоду з 2015 по 2017 роки підприємство СВК «Молочна країна» () використовувалось невстановленою в ході досудового розслідування особою, для ведення незаконної діяльності, пов`язаної із здійсненням підприємством господарської діяльності як суб`єктом спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість та безпідставне отримання таким чином спеціального режиму оподаткування, з метою ухилення від сплати податків, зокрема, за період з липня 2016 року по жовтень 2016 року незаконно сформований податковий кредит ПП «Рось», Філія «Роменський молочний комбінат» () по податку на додану вартість на суму 410 031, 68 грн.

З огляду на наявний вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року в справі № 199/5543/18, контролюючий орган вважає наявність правових підстав для визнання вищевказаного правочину недійсним.

Відповідно до пп. 20.1.30 п. 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Так, згідно з ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ж до ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 3 статті 228 Цивільного кодексу України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Виходячи з системного тлумачення наведених положень вбачається, що контролюючі органи законодавчо уповноважені звертатись до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Водночас, обов`язковою умовою визнання правочину недійним є встановлення обставин вчинення такого правочину.

Наведене підтверджується, зокрема, вимогами постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, п. 8 якої визначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Верховним Судом України було наголошено на тому, що відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину.

У зв`язку з цим, необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 Цивільного України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом, податковий орган, як на підставу для визнання правочину, укладеного між відповідачами, недійсним, посилається на наявність вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року в справі № 199/5543/18 стосовно ОСОБА_1 , який є одним з засновників СВК «Молочна-Країна».

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Недійсність правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що наявність податкових накладних, виписаних на користь Приватного Підприємства «РОСЬ» філія Роменський молочний комбінат», є підтвердженням факту існування договірних відносин між сторонами, що випливає з сутності податкової накладної та підстав її складання.

Так, відповідно до системного аналізу п. 201.1 ст. 201, п. 187.1 ст. 187 ПК України, згідно яких, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно п. 201.7 ст. 201 ПК, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс); п. 201.10. згідно якого, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно дефініції наведеної в п.п. 14.1.185, та 14.1.191 ПК України, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

В свою чергу, під постачанням товарів розуміється, будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що передумовою для складання податкової накладної є існування договірних відносин між сторонами, тобто факт укладення правочину.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.

При цьому, згідно статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Також колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що статус фіктивного підприємства встановленого в рамках кримінальної справи за ст. 205 КК України не є єдиною підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 228 ЦК України.

Так, ст. 228 ЦК України встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства і є оспорюваними, недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах установлених законом (ч.3 ст. 215 ЦК України). Вказана позиція також відображена в постанові Верховного суду України від 18.11.2014 по справі №21-422а 14.

Як наголошувалось вище, вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року в справі № 199/5543/18 встановлено, що дії ОСОБА_1 , які виразились у створенні суб`єкта підприємницької діяльності СВК «Молочна країна» () з метою прикриття незаконної діяльності, призвели до того, що невстановлені органом досудового розслідування особи отримали можливість здійснювати фінансові операції за межами податкового контролю без сплати передбачених законодавством податків і зборів від імені формально призначеного засновника та директора в порушення встановленого законодавством порядку.

При цьому, 08 серпня 2018 року між прокурором другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Дніпропетровської області Францішком С.Л. та обвинуваченим ОСОБА_1 укладена угода про визнання винуватості, яка під час підготовчого провадження подана суду для затвердження.

За змістом угоди про визнання винуватості, сторони вважають, що для укладення цієї угоди істотне значення мають наступні обставини:

- злочин, скоєний ОСОБА_1 , відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочину невеликої тяжкості;

- внаслідок вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України, шкода завдана лише державним та суспільним інтересам;

- обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_1 , є щире каяття, визнання вини;

- обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання підозрюваного ОСОБА_1 , не встановлено;

- підозрюваний ОСОБА_1 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діяння і зобов`язується беззастережно визнати обвинувачення в обсязі обвинувального акту у судовому провадженні.

Тобто, оспорюваний правочин вчинено поза волею номінального керівника Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Молочна країна» ОСОБА_1 , оскільки останній повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні.

Так, відповідно до вимог ст. 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Наведене повністю спростовує висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог Головного управління ДФС у м. Києві.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 90 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи, при цьому, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, тому воно підлягає скасуванню із постановленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року - скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов Головного управління ДФС у м. Києві до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Молочна країна», Приватного Підприємства «РОСЬ» філія Роменський молочний комбінат» про визнання правочину недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним правочин, укладений між Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Молочна країна» () та Приватним Підприємством «РОСЬ» філія Роменський молочний комбінат» (), за результатами якого складено податкові накладні від 12.07.2016 року №8/2, від 12.07.2016 року №9/2, від 13.07.2016 №3/2, від 13.07.2016 №4/2, від 15.07.2016 №4/2, від 20.07.2016 №5/2, від 20.07.2016 №6/2, від 23.07.2016 №4/2, від 27.07.2016 №3/2, від 29.07.2017 №2/2, від 30.07.2016 №2/2, від 31.07.2016 №2/2, від 28.09.2016 №7/2, від 28.09.2016 №6/2, від 10.10.2016 №1/2, від 12.10.2016 №1/2.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

А.Г. Степанюк

< Довідник >