Справа № 420/4984/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4984/19
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Турецької І. О.,

суддів - Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОТРАНСГРУП» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОТРАНСГРУП» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОТРАНСГРУП» (далі - ТОВ «АВТОТРАНСГРУП») звернулося до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області (далі - ГУ ДФС в Одеській області) в якому просило:

- визнати протиправними дії щодо відображення недостовірних даних недоїмки в сервісі електронний кабінет ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» стан розрахунків з бюджетом з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг);

- зобов`язати відобразити в сервісі електронний кабінет ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» стан розрахунків з бюджетом з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) достовірні данні, а саме відсутність недоїмки;

- стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області на користь ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» суму сплаченого судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач наголошував на протиправній бездіяльності відповідача, яка полягає у невідображенні виправленої помилки, допущеної у раніше поданій ним декларації, на підставі поданих товариством уточнюючих розрахунків, яка в подальшому призвела до виникнення неіснуючої недоїмки з податку на додану вартість.

Пояснюючи обставини, які стали підставою для звернення до суду, позивач зазначав, що в листопаді 2017 року ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» подало контролюючому органу податкову декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2017 року, а у грудні 2017 року платником податків було самостійно виявлено помилку у податковій декларації за жовтень 2017 року, у зв`язку з чим, надіслано уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість за жовтень 2017 року, що підтверджується квитанцією про отримання відповідачем податкової декларації за жовтень 2017 року.

Метою подання уточнюючого розрахунку було виправлення помилки в І розділі «Податкові зобов`язання», оскільки платник податків їх задекларував в рядку 2 «Операції з вивезення товарів за межи митної території України», замість рядка 3 «Інші операції, що оподатковуються за нульовою ставкою».

Однак, як вказує позивач, і в уточнюючому розрахунку було допущено помилку, а саме в розділі ІІІ «Розрахунки за звітний період».

Так, замість заповнення графи 21 «Сума від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 19.1 + рядок 20.3 уточнюючого розрахунку) переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового періоду)» колонки 4 та 5, помилково був заповнений рядок 20.1 «Зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість», колонки 4 та 5, у сумі 458 885,00 грн.

Позивач зазначає, що для виправлення даної ситуації, ним, починаючи з квітня 2018 року, на адресу контролюючого органу було направлено три уточнюючих розрахунків щодо звітного періоду жовтня 2017 року.

Будь-яких письмових повідомлень про відмову у їх прийнятті відповідачем не приймалось.

Проте, податковий орган не відобразив дані з податку на додану вартість, які були заявлені позивачем в уточненому розрахунку до податкової декларації.

Позивач вважав, що подальше уточнення показників в уточнюючих розрахунках до податкової декларації, є обов`язковими для відображення та відповідного коригування у інтегрованій картці платника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у задоволенні позову ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» - відмовлено.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що внесення змін до раніше поданих податкових декларацій, а також до інтегрованої картки платника шляхом подання будь-яких листів чи заяв є неможливим, оскільки чинним законодавство встановлено чіткий і виключний порядок внесення змін до раніше поданої податкової декларації.

Суд першої інстанції також відзначив, що нормами чинного законодавства не передбачено права контролюючого органу за заявою платника податку анулювати, скасовувати, вважати недійсною подану та прийняту у встановленому порядку податкову звітність такого платника, а також права не відображати показники такої звітності в інтегрованій картці платника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» подало апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник вказує про те, що судом першої інстанції не враховано того, що жоден з уточнюючих розрахунків товариства, які надійшли на адресу відповідача, не відображені в інтегрованій картці платника з податку на додану вартість. Зазначене підтверджується повною відсутністю будь-яких корегувань в інтегрованих картках, незважаючи на отримання контролюючим органом від товариства трьох уточнюючих розрахунків, а саме: № за 18.04.2018 року, № від 22.06.2018 року та № від 19.04.2019 року в порядку внесення змін до податкової звітності, передбаченого ст. 50 ПК України.

Апелянт зазначає, що через невиконання відповідачем своїх функцій, передбачених Податковим кодексом України та Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №422 від 07.04.2016 року, товариство змушене звертатись до відповідача у формі листів (далі - Порядок №422).

Також ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» звертає увагу на те, що суд першої інстанції без дослідження показників інтегрованої картки платника податків, які в подальшому відображаються в сервісі «Електронний кабінет платника податків», ухвалив рішення про відсутність порушень, з боку контролюючого органу, вимог Податкового кодексу України та Порядку №422.

Скаржник наполягає, що в його діях відсутній склад податкового правопорушення, адже, оскільки не має факту вчиненого у сфері оподаткування винного протиправного діяння (чи бездіяльність) суб`єкта оподаткування, за вчинення якого встановлена юридична відповідальність законодавством про податки і збори (Податковим кодексом України).

Відзначає, що вчинені ним дії, не посягають на податкові відносини, що пов`язані з безпосереднім здійсненням податкових стягнень і безпосередньо спричинюють фінансові втрати держави, не посягають на відносини, які забезпечують додержання встановленого порядку управління в сфері оподаткування.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Обставини справи.

ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» () є юридичною особою, основним видом діяльності якого є організація перевезень вантажів (63.40.0) та діяльність вантажного транспорту (60.24.1) (а.с.10-11).

17.11.2017 року ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» подало контролюючому органу податкову декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2017 року (реєстраційний номер ) (а.с.18-23), що також підтверджується квитанцією №2 від 20.11.2017 року про отримання ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області податкової декларації за жовтень 2017 року (а.с.24).

У грудні 2017 року ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» було самостійно виявлено помилку у податковій декларації за жовтень 2017 року, у зв`язку з чим було надіслано на адресу контролюючого органу уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість за жовтень 2017 року (реєстраційний номер ) (а.с.25-29), що підтверджується квитанцією №2 від 27.12.2017 року про отримання ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області податкової декларації за жовтень 2017 року (а.с.30).

В уточнюючому розрахунку від 27.12.2017 року платник податків, виправивши помилку у І розділі «Податкові зобов`язання», натомість допустив нову помилку, а саме: у ІІІ розділі «Розрахунки за звітний період», замість того, що заповнити графу 21 «Сума від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду», неправильно заповнив рядок 20.1 «Зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість» у сумі 458 885,00 грн.

У квітні 2018 року ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» подало уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість за жовтень 2017 року (реєстраційний номер ) (а.с.31-35) та відповідно до квитанції №2 від 18.04.2018 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області отримало податкову декларацію за жовтень 2017 року (а.с.36).

У червні 2018 року ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» подало уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість за жовтень 2017 року (реєстраційний номер ) (а.с.37-41) та відповідно до квитанції №2 від 22.06.2018 року він був отриманий ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області (а.с.42).

Листом за вих.№050 від 16 липня 2018 року позивач повідомив відповідача про те, що 27.12.2017 року ним був поданий уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість за № за період жовтень 2017 року з помилково заповненим рядком 20.1, що призвело до появи недоїмки на особовому рахунку з ПДВ, у зв`язку з чим просив ГУ ДФС в Одеській області анулювати уточнюючий розрахунок від 27.12.2017 року (а.с.47).

Листом за вих.№052 від 16 липня 2018 року позивач знову повідомив податковий орган про те, що 27.12.2017 року ним був поданий уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість за № за період жовтень 2017 року з помилково заповненим рядком 20.1, що призвело до появи недоїмки на особовому рахунку з ПДВ.

Листом за вих.№061 від 17 серпня 2018 року ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» повідомило ГУ ДФС в Одеській області про виявлення, при користуванні сервісом «Електронний кабінет», обставин того, що стан розрахунку з бюджетом з ПДВ не відповідає даним податкових декларацій. Так, на рахунку існує недоїмка, попри те, що в податковій звітності присутнє від`ємне значення між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту. До того ж, зазначено про неодноразове направлення листів з проханням про виправлення помилки в «Електронному кабінеті», проте, будь - які дії з боку контролюючого органу відсутні.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, а також перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Складання податкової декларації та порядок її подання визначені статтями 48, 49 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктами 1 та 2 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Порядок внесення змін до податкової звітності визначений статтею 50 Податкового кодексу України, відповідно до якої у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Таким чином, помилки, що містяться у раніше поданій податковій декларації підлягають виправленню платником шляхом подачі уточнюючого розрахунку. Альтернативних способів виправлення неточностей у податковій звітності норми чинного законодавства не містять.

Згідно з пунктом 6 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21 (далі - Порядок №21) до податкової звітності з податку на додану вартість належать: податкова декларація з податку на додану вартість; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок з додатками; розрахунок податкових зобов`язань, нарахованих отримувачем послуг, не зареєстрованих як платник податку на додану вартість, які постачаються нерезидентами, у тому числі їх постійними представництвами, не зареєстрованими платниками податків, на митній території України.

Пунктами 1-5 розділу IV Порядку №21 передбачено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 глави 9 розділу II ПК України) платник податку самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним декларації, він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої декларації за формою, встановленою на дату подання уточнюючого розрахунку.

Внесення змін до податкової звітності за результатами самостійного виявлення помилок здійснюється у порядку, визначеному статтею 50 розділу II Податкового кодексу України.

У разі виправлення помилок у рядках поданої раніше декларації, до яких повинні додаватися додатки, до уточнюючого розрахунку повинні бути додані відповідні додатки, що містять інформацію щодо уточнених показників.

Подання електронних документів здійснюється платниками податків відповідно до норм Податкового кодексу України та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого наказом Мінфіну №557 від 06.06.2017 року (далі - Порядок №557) на підставі договору про визнання електронних документів, що визначає взаємовідносини суб`єктів електронного документообігу та укладається з контролюючим органом.

Пунктом 2 розділу І Порядку №557 визначено, що друга квитанція - електронне повідомлення, що формується у форматі, затвердженому в установленому законодавством порядку, програмним забезпеченням контролюючого органу (адресатом) за результатами ідентифікації, обробки електронного документа та засвідчує факт і час приймання (неприймання) чи реєстрації такого електронного документа.

Відповідно до пункту 12 розділу ІІ Порядку №557 друга квитанція є підтвердженням про прийняття (реєстрацію) або повідомленням про неприйняття в контролюючому органі електронного документа. В другій квитанції зазначаються реквізити прийнятого (зареєстрованого) або неприйнятого (із зазначенням причини) електронного документа, результати обробки в контролюючому органі (дата та час прийняття (реєстрації) або неприйняття, реєстраційний номер, дані про автора та підписувача (підписувачів) електронного документа та автора квитанції).

У матеріалах справи містяться другі квитанції до всіх уточнюючих розрахунків товариства, тобто, всі уточнюючі розрахунки прийнято відповідачем без заперечень.

Пунктом 2 розділу І Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженого наказом Міністерства фінансів України №422 від 07.04.2016 року (далі - Порядок №422) визначено що, інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Згідно абзацу другого підпункту 2 пункту 4 розділу IV Порядку № 422 <…> за уточнюючими Звітними документами в ІКП відображається різниця між грошовим зобов`язанням, зазначеним у поданому раніше Звітному документі, та грошовим зобов`язанням, розрахованим з урахуванням виявлених платником помилок, штрафу та пені (у разі заниження грошового зобов`язання), визначені самостійно платником, якщо інше не передбачено формою Звітного документа.

Аналіз викладених норм свідчить, що в інтегрованій картці платника відображається у тому числі різниця між грошовим зобов`язанням, зазначеним у поданому раніше звітному документі, та грошовим зобов`язанням, розрахованим з урахуванням виявлених платником помилок згідно первинних показників (коригування), зазначених у поданому та прийнятому фіскальним органом уточнюючому розрахунку.

Тобто, показники поданого платником та прийнятого у визначеному законом порядку податкового документа, зокрема уточнюючого розрахунку до податкової декларації, є обов`язковими для відображення та відповідного коригування у інтегрованій картці платника.

Представник ГУ ДФС в Одеській області, висловлюючи свою позицію у суді першої інстанції, зазначив, що сума податкового боргу в сумі 458 885 грн. відображена в інтегрованій картці платника податків на підставі уточнюючого розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з виправленням самостійно виправлених помилок №927859413 за 01.10.2017 р., який був поданий 27.12.2017 р. Наголошує, що у контролюючого органу відсутні підстави анулювати даний уточнюючий розрахунок.

Колегія суддів поділяє позицію суду першої інстанції, що нормами чинного законодавства не передбачено права контролюючих органів за заявою платника податку анулювати, скасовувати, вважати недійсною подану та прийняту у встановленому порядку податкову звітність такого платника, а також права не відображати показники такої звітності в інтегрованій картці платника.

Однак, важливо зазначити, що відсутність таких повноважень у контролюючого органу призвела до ініціювання, останнім, стягнути в судовому порядку з ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» податковий борг в розмірі 459 751,52 грн. (адміністративна справа №420/3788/19). На даний час розгляд справи про справи зупинений у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.

Дані, що містяться в інтегрованій картці платника податків з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за 2017 рік ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» підтверджують факт, що причиною виникнення податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 458 847,72 грн. є помилка позивача у заповненні уточнюючого розрахунку від 27.12.2017 р.

Отже, в даному випадку виникла загроза безпідставного позбавлення позивача його майна, оскільки, з його боку відсутня несплата до бюджету узгодженої суми податкових зобов`язань.

За таких умов, варто зазначити, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» між інтересами держави та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Практика ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Досліджуючи питання щодо наявності в нормативно-правових актах, чітких наслідків, які наступають в результаті допущення помилки в уточнюючому розрахунку, а також заборони виправити ці помилки, колегія суддів дійшла висновку, що платник податків добросовісно помилявся, вважаючи, що ситуацію можливо виправити, шляхом направлення уточнюючих розрахунків.

Також, є доцільним звернути увагу, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, що сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06)).

За таких умов, оскільки намагання платника податків внести зміни до інтегрованої картки платника податків, шляхом подання уточнюючого розрахунку не призвели до належного захисту його прав, а правовий захист, у даному випадку є необхідним, задля уникнення тяжких наслідків втрати майна, колегія суддів вважає, що необхідно зобов`язати ГУ ДФС в Одеській області відобразити в інтегрованій картці платника ТОВ «АВТОТРАНСГРУП» достовірні дані, шляхом відображення сум корегування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного (звітного) податкового періоду з податку на додану вартість за жовтень 2017 року на підставі уточнюючих розрахунків податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № за 18.04.2018 року, № від 22.06.2018 року та № від 19.04.2019 року.

Відповідно до частини першої-другої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання стосовно застосування ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апелянт повідомляє, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України (заява №19336/04 п.227) зазначено, що засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди.

Така позиція суду апеляційної інстанції в повній мірі відповідає пункту 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Конвенційний принцип «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду, відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України, належить скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, оскільки судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем під час розгляду даної справи понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову та апеляційної скарги на загальну суму 4 802,50 грн., що підтверджується квитанціями №0.0..1 від 26 липня 2019 року та №ПН2662 від 25 листопада 2019 року (а.с.4, 107).

Абзац 1 частини 1 статті 139 КАС України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позов ухвалено на користь «АВТОТРАНСГРУП» сплачений судовий збір належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС в Одеській області.

Відповідно до частини 5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У свою чергу, за правилами п.4 ч.4 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОТРАНСГРУП» - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОТРАНСГРУП» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області відобразити в інтегрованій картці платника Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОТРАНСГРУП» (код за ) достовірні дані, шляхом відображення сум корегування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного (звітного) податкового періоду з податку на додану вартість за жовтень 2017 року на підставі уточнюючих розрахунків податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № від 18.04.2018 року, № від 22.06.2018 року та № від 19.04.2019 року.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області (код за ) 4 802 (чотири тисячі вісімсотсот дві) грн. 50 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОТРАНСГРУП» (код за ), в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 10.03.2020 року.