Справа № 826/10069/16
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року, суддя Шрамко Ю.Т., про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурної інспекції України, Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної архітектурної інспекції України, в якому просив:

1) визнати незаконною відмову ДАБІ України в особі Департаменту архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, викладену в листі №10/26-120/3112/10 від 31.12.2015 року, у прийнятті в експлуатацію об`єкта, а саме: садового будинку (літ. "В"), прибудова (Літ. "в"), відкрита веранда (Літ. "в1"). мансарда над літ. "В", гараж (Літ. "Г"), сарай (Літ. "Д"), сарай (Літ. "Е1"), вбиральня (Літ. "Е") за адресою: вул. Садова, 32, буд. 15, садове товариство "Берковець-1" у Святошинському районі міста Києва, побудованого без дозволу на виконання будівельних робіт, згідно поданої заяви позивача від 30.04.2013 року декларації;

2) зобов`язати ДАБІ України в особі Департаменту архітектурно-будівельного контролю у місті Києві повторно розглянути Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що подана 08.12.2015 року позивачем разом із заявою від 30.04.2013 року, прийнявши рішення згідно з визначеними законодавством повноваженнями;

3) стягнути з ДАБІ України в особі Департаменту архітектурно-будівельного контролю у місті Києві на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

19.10.2016 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог вх. №79798/16, згідно якої уточнено другу позовну вимогу, а саме, позивач просив зобов`язати ДАБІ України в особі Департаменту архітектурно-будівельного контролю у місті Києві повторно розглянути Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, подану позивачем разом із заявою від 30.04.2013 року, прийнявши рішення згідно з визначеними законодавством повноваженнями.

У судовому засіданні 22 лютого 2017 року Окружним адміністративним судом міста Києва залучено до участі у справі в якості співвідповідачів - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві Державної архітектурно-будівельної інспекції України у прийнятті в експлуатацію об`єкта, викладену в листі №10/26-120/3112/10 від 31.12.2015 року. Зобов`язано Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, подану ОСОБА_1 разом із заявою від 30.04.2013 року. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

Разом з тим, позивачем до суду подано письмову заяву про ухвалення додаткового судового рішення, оскільки у судовому рішенні, судом не вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення у адміністративній справі №826/10069/16 щодо судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення про стягнення в повному обсязі на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається із матеріалів справи, 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з заявою про винесення додаткового судового рішення, в якій просив стягнути на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 134 вказаного Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження витрат понесених на правничу допомогу позивачем до суду надано, Договір №01-07/16 від 07 липня 2016 року на надання правової допомоги в суді першої інстанції, Додаткову угоду до договору №01-07/16 від 07 липня 2016 року на надання правової допомоги в суді першої інстанції та квитанцію №15119957 від 06 лютого 2018 року на суму 15000,00 грн.

Як убачається з п. 4.1. Договору №01-07/16 від 07 липня 2016 року на надання правової допомоги в суді першої інстанції замовник сплачує не пізніше 5-ти днів з моменту підписання цього договру адвокату авансом за надані відповідно до Договору послуги грошову винагороду в сумі 15 000,00 гривень. Вказані оплати залишаються адвокату незалежно від кінцевих результатів розгляду справ замовника, на що є добра воля сторін Договору. Строни підписують акт виконаних робіт, в якому фіксують погодинно кількість витраченого часу. Вартість однієї витраченої години не перевищує законодавчо встановлені норми, якщо такі є. У випадку, якщо вартість, відображена погодинно в акті є меншою за вартість встановленої грошової винагороди, це не впливає на ціну договору і не зменшує її (а.с. 141, том 1).

Разом з тим, відповідно до п. 1.1. Додаткової угоди до договору №01-07/16 від 07 липня 2016 року на надання правової допомоги в суді першої інстанції від 19 жовтня 2016 року враховуючи невизначеність строків розгляду спору, сторони дійшли згоди, що на зміну п. 4.1. Договору строк сплати винагороди становить 5 днів з моменту підписання акту прийому-передачі виконаних робіт.

Проте, колегія суддів зазначає, що як убачається із матеріалів справи та зазначається позивачем у заяві про винесення додаткового рішення та в апеляційній скарзі акт виконаних робіт (надання послуг) сторонами Договору про надання правової допомоги не складався.

Інших документів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, позивачем ні до суду першої, ні до суду апеляцій1ної інстанції не надано.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку що заява ОСОБА_1 про винесення додаткового судового рішення не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження витрат понесених на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 11 березня 2020 року.