Справа № 420/5459/19
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5459/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Прокуратури Одеської області (вул.Пушкінська,3, м.Одеса, 65026) про визнання протиправним та скасування наказу прокуратури Одеської області №1932к від 24.10.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністрацій посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області, відповідно до п.1 ч.1 ст.41, п.7 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області, стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2017 року до дня поновлення на посаді, згідно довідок прокуратури Одеської області №63 та №64 від 16.04.2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, в якому вимог просить: - визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Одеської області від 24.10.2017 року № 1932к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області відповідно до п.1 ч. 1 ст. 41, п, 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»; - поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області; - присудити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2017 року до дня поновлення на посаді, згідно довідок прокуратури Одеської області від 16.04.2019 року № 64 та № 63.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.10.2017 року позивач подав до відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області заяву про звільнення за власним бажанням, яка не містила прохання про його звільнення негайно.

Проте в цей же день, 24.10.2017 року, позивач знаходився на робочому місці і його викликала начальник відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області Буряк Л.П. о 21 год. 45 хв. та ознайомила з наказом прокуратури Одеської області від 24.10.2017 року № 1932к про звільнення позивача з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області відповідно до п.1 ч. 1 ст. 41, п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

24.10.2017 року о 21 год. 45 хв. позивач був вимушений розписатись в отриманні вказаного наказу, розуміючи, що буду оскаржувати його в судовому порядку, здати службове посвідчення, покинути робоче місце та отримати трудову книжку,

25.10.2017 року, оскільки за станом здоров`я особисто не міг приїхати до відділу кадрів прокуратури Одеської області, позивач через адвоката Кучеренко С.М. передав заяву на ім`я прокурора Одеської області, що він відкликає заяву про звільнення від 24.10.2017 року.

Адвокат Кучеренко С.М. в цей же день, 25.10.2017 року відправив його заяву та інші документи до прокуратури Одеської області, про що свідчить опис вкладення поштового відправлення Укрпошти.

Незважаючи на те, що прокурору Одеської області поступила заява позивача про відкликання заяви про звільнення, його було протиправно звільнено.

Позивач вважає наказ прокуратури Одеської області від 24.10.2017 року № 1932к про звільнення протиправним виходячи з того, що заява про звільнення за власним бажанням подавалася позивачем з метою працевлаштування в іншому місці, що він розраховував зробити протягом двох тижнів, передбачених ст.38 КЗпП України для відпрацювання перед звільненням. Позивачем не зазначались і з ним не погоджувались строки його звільнення, Оскаржуваний наказ прийнято не у той спосіб, що визначений законами України, без дотримання передбачених законодавством гарантій особи щодо звільнення.

Прокуратурою Одеської області мав бути дотриманий передбачений двотижневий термін перед видачею наказу про його звільнення, протягом якого він мав би можливість відкликати подану заяву, що він і зробив.

Норми Закону України «Про прокуратуру», які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України.

В даному випадку Закон України «Про прокуратуру» жодних гарантій при звільненні прокурора за власним бажанням не містить, що вважаю їх буквальною відсутністю та підставою для застосування загальних положень законодавства про працю.

Про намір законодавця позбавити прокурорів гарантій при поданні заяви про звільнення за власним бажанням може свідчити лише пряма і недвозначна норма Закону, яка на це вказує, а не просто відсутність відповідних загальноприйнятих гарантій у спеціальному Законі.

Вказана позиція співпадає з правовою позицією, викладеною у вказаній постанові Верховного Суду від 07.03.2018 р. у справі №807/211/17, згідно якої також зроблено висновок про те, що при цьому, гарантії для працівників, які підлягають вивільненню, встановлені статтями 40,49-2 КЗпП України і в тій мірі, у якій вони передбачені в КЗпП України не забезпечені у Законі України «Про прокуратуру». Тому ці норми КЗпП України повинні застосовуватись при вирішенні даного спору.

Позивач вважає, що конкретна дата звільнення мала бути погоджена з позивачем навіть за відсутності посилання на неї у заяві про звільнення, а за відсутності відповідного погодження мало застосовуватися положення про двотижневий термін між подачею заяви про звільнення та власне звільненням, що дотримано не було.

Від відповідача 21.10.2019 року за вх. №38363/19 надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві зазначено, що відповідно до абз.5 ч.1 ст.41 Закону України «Про прокуратуру» звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, здійснюється керівником регіональної прокуратури з підстав, абз.1 ч.1 ст.41 Закону (зокрема, у зв`язку з поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням).

При цьому, прокурора може бути звільнено з посади, відповідно до п.7 ч.1 ст.51 Закону, у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Статтею 58 Закону встановлено, що прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді. Заява про звільнення з посади за власним бажанням подасться особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Таким чином, наказ прокурора області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади, яку він обіймав, та з органів прокуратури на підставі власноруч написаної заяви про звільнення за власним бажанням відповідає вищезазначеним нормам Закону України «Про прокуратуру».

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 , його адвокат Кучеренко С . М . 25.10.2017 звертався до прокуратури області із заявою в його інтересах.

Проте, до прокуратури області з жовтня 2017 року не надходило звернень ОСОБА_1 або його адвоката Кучеренка С.М. щодо відкликання позивачем заяви про своє звільнення.

За правилами статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством.

Відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 18.12.2018 у справі № 13/138/16) в даному випадку пріоритетними є норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про прокуратуру», які встановлюють умови звільнення прокурорів з посад, припинення і зупинення їхніх повноважень на посаді.

Норми Кодексу законів про працю України застосовуються у тих правовідносинах, які не врегульовані нормами спеціального законодавства.

При цьому, порушення своїх трудових прав позивач вбачає в тому, що заява про звільнення за власним бажанням подавалася ним з метою працевлаштування в іншому місці, що він розраховував зробити протягом двох тижнів, передбачених статтею 38 КЗпП України. Звільнення його в день подання заяви, на думку ОСОБА_1 , порушує його права на зміну щодо припинення трудових відносин з відповідачем.

Необхідно зауважити, що відповідно до сталої практики Верховного Суду відпрацювання працівником двотижневого строку є правом, а не обов`язком роботодавця.

Зокрема, постановою Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 303/4235/17 визнано безпідставними доводи про незаконність ненадання позивачу передбаченого статтею 38 КЗпП України двотижневого строку на відпрацювання, оскільки вказаною нормою закону передбачений лише обов`язок працівника попередити роботодавця про наступне звільнення, однак не заборонено роботодавцю розглянути та задовольнити заяву про звільнення позивача до закінчення цього строку.

Попри доводи позивача, чинне законодавство не містить заборони звільнити працівника в день подання ним заяви про звільнення, адже системний аналіз положень статті 38 КЗпП України, з урахуванням практики Верховного Суду, свідчить про те, що норми цієї статті направлені на захист нормальної роботи органу (установи), з якого звільняється працівник, на захист прав трудового колективу цього органу, пов`язаний з можливістю заповнення протягом двох тижнів вакансії, яка виникає після звільнення працівника, перерозподілу трудових обов`язків співробітників відповідного підрозділу тощо.

Отже, твердження позивача щодо недотримання прокуратурою області, як відповідачем у цій справі, положень ст.38 КЗпП України під час його звільнення не заслуговують на увагу.

Необгрунтованими є твердження позивача щодо застосування до цих відносин положень Закону України «Про державну службу», оскільки відповідно до вимог п. 13 ч. З ст. З Закону України «Про державну службу», дія цього Закону не поширюється, зокрема, на прокурорів, яким є позивач через що, вказаний Закон не регулює правовідносини, пов`язані з порядком звільнення прокурора з адміністративної посади та з органів прокуратури.

З урахуванням наведеного представник відповідача просив в позові відмовити.

Ухвалою суду 23.09.2019 року було відкрито провадження у справі №420/5459/19 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "17" жовтня 2019 року.

Ухвалою від 25.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 11.12.2019 року.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини.

Як вбачається з матеріалів справи позивач з січня 1998 року працював в органах прокуратури.

На посаду начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури області позивача призначено 29.07.2016 року наказом прокурора Одеської області № 1777.

24.10.2017 року ОСОБА_1 подав до відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області заяву про звільнення за власним бажанням.

Наказом прокурора Одеської області від 24.10.2019 року №1932к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області з 24 жовтня 2017 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41, пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач був ознайомлений з наказом 24.10.2017 року о 21 год. 45 хв.

Адвокатом позивача Кучеренко С.М. 25.10.2017 року було відправлено заяву про відкликання зяави та інші документи до прокуратури Одеської області, про що свідчить опис вкладення поштового відправлення Укрпошти.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до п.12 ч.1 ст.39 Закону України «Про прокуратуру», адміністративними посадами у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частинах другій і третій цієї статті) є посади: першого заступника керівника місцевої прокуратури.

Згідно ч.2 ст.41 Закону України «Про прокуратуру», повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі:

1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді;

2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Відповідно до ч.4 ст.41 Закону України «Про прокуратуру», звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначаються ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звільняється з посади у разі: подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно п.2 ч.2 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є: керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

Звільнення прокурора в разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням регламентоване ст.58 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно ч.ч.1,2 ст.58 Закону України «Про прокуратуру», прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді.

Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора.

Відповідно до ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

При цьому, згідно ст.222 Кодексу законів про працю України, особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Суд зазначає, що у даному випадку пріоритет мають норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про прокуратуру», які встановлюють умови звільнення прокурорів з посад, припинення і зупинення їхніх повноважень на посаді.

Норми Кодексу законів про працю України застосовуються лише у тих правовідносинах, які не врегульовані нормами спеціального законодавства.

При вирішенні питання про застосування/незастосування загальних положень законодавства про працю до правовідносин сторін суд враховує правову позицію Верховного Суду щодо конкуренції вказаних положень, а саме.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 07.03.18 р. у справі №807/211/17, розглядаючи даний спір, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка полягає у тому, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Норми Закону № 1697-VII, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП.

В даному випадку Закон №1697-VII жодних гарантій при звільненні прокурора за власним бажанням не містить, що відповідач вважає їх буквальною відсутністю, а позивач - підставою для застосування загальних положень законодавства про працю.

На думку суду, про намір законодавця позбавити прокурорів гарантій при поданні заяви про звільнення за власним бажанням може свідчити лише пряма і недвозначна норма Закону, яка на це вказує, а не просто відсутність відповідних загальноприйнятих гарантій у спеціальному Законі.

Вказана позиція співпадає з правовою позицією, викладеною у вказаній постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року у справі №807/211/17, згідно якої також зроблено висновок про те, що при цьому, гарантії для працівників, які підлягають вивільненню, встановлені статтями 40, 49-2 КзпПУ і в тій мірі, у якій вони передбачені в КЗпП не забезпечені у Законі № 1697-VII. Тому ці норми КЗпП повинні застосовуватись при вирішенні даного спору, що стало підставою для залишення без змін рішення про задоволення позовних вимог, скасування відповідного наказу про звільнення та поновлення прокурора на посаді.

За таких обставин конкретна дата звільнення позивача мала бути погоджена з позивачем навіть за відсутності посилання на неї у заяві про звільнення, а за відсутності відповідного погодження мало застосовуватися положення про двотижневий термін між подачею заяви про звільнення та власне звільненням, що дотримано не було.

Підтвердженням цього є відсутність зазначення дати звільнення позивача в заяві від 24.10.2017 року, що свідчить про відсутність у нього наміру звільнитись саме 24.10.2017 року.

Окрім того, подаючи свою заяву від 25.10.2017 року про відкликання заяви про звільнення від 24.10.2017 року позивач підтвердив відсутність наміру свого звільнення саме 24.10.2017 року, а тому, його звільнення без узгодження дати звільнення з позивачем є суттєвим порушенням права працівника прокуратури на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням або про фактичну відмову від звільнення в межах строків, визначених ст.38 КЗпП України.

Представником відповідача не надано доказів того, що в період з моменту подачі заяви про звільнення позивача 24.10.2017 року до моменту його звільнення 24.10.2017 року о 21-45 годині та подання ним заяви про відкликання своєї заяви 25.10.2017 року на його посаду була призначена інша особа, що унеможливлювало відновлення прав позивача.

З врахуванням викладеного позовна вимога в частині визнання наказу від №1932к від 24.10.2017 року про звільнення протиправним та його скасування, поновлення ОСОБА_1 на посаді є обґрунтованою та підлягає задоволенню на підставі положень ч.1 ст.245 КАС України.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, суд вважає, що вказана норма застосовується виключно до випадків, коли працівник звернувся до суду у визначений законом строк (один місяць - ч.5 ст.122 КАС України) по спорах щодо поновлення на посаді публічної служби.

Позивач же звернувся до суду через один рік та майже 11 місяців з дати свого звільнення.

Вказаний строк звернення до суду був пропущений з поважних причин, в зв`язку із чим, він був поновлений ухвалою суду.

Разом з тим, позивач на протязі всього цього часу не ставив Прокуратуру Одеської області до відома про своє бажання звернутись до суду щодо оскарження свого звільнення з наведених у позові мотивів, що могло б призвести до вирішення спору у досудовому порядку значно раніше, щоб не призвело до необхідності стягувати з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд вважає, що відсутній закон, який прямо регламентує такі право відносини щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у разі звернення позивача до суду із значним пропущенням строку звернення до суду, який був судом поновлений.

Виходячи з цього, суд відповідно до положень ч.6 ст.7 КАС України застосовує до спірних правовідносин аналогію права та відповідну правову позицію Верховного Суду, яка висловлена в постановах від 24.04.2018 у справі № 127/15035/17 та від 12.06.2018 у справі № 577/50/17, згідно яких визначено, що наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності дотримання встановлених законом строків звернення до суду, у разі звернення до суду за захистом свого права та спори, які виникають у цій категорії справ, повинні вирішуватись з урахуванням норм процесуального права у межах шестимісячного строку звернення до суду.

Тобто, Верховний Суд зазначив у наведених рішеннях, що позивач повинен добросовісно користуватись своїми процесуальними права, а якщо таке звернення відбулось із значним порушенням встановлених законом строків (в тому числі з поважних причин) стягнення повинно відбуватись в межах строків звернення до суду відповідної категорії спорів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України передбачений місячний строк звернення до суду у спорах про поновлення на посадах публічної служби.

Позивач звернувся до суду 17.09.2019 року, в зв`язку із чим, середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен обраховуватись з 17.08.2019 року по день фактичного поновлення на посаді позивача.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться відповідно до п.8 Порядку №100 шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

До матеріалів справи додано довідку про заробітну плату ОСОБА_1 від 16.04.2018 р. №53.

З довідки суд встановив, що середньоденна заробітна плата позивача за останній місяць до часу спірного розпорядження, згідно з яким у т.ч. припинено нарахування та виплата заробітної плати позивачу (вересень 2017 року), становить 1024,50 грн. (30735,09 грн. / 30 календарних днів).

Окремо суд зазначає, що з врахуванням правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25.05.2016 року у справі №6-511цс16, для присудження до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є необхідним з`ясування, чи отримувався позивачем за час вимушеного прогулу додатковий дохід, оскільки це не впливає на присуджену до стягнення суму. Відповідно, вказані обставини не з`ясовуються під час розгляду справи.

Згідно ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню на підставі положень ч.1 ст.245 КАС України.

Керуючись ст.ст.139, 242-246,371 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Одеської області №1932к від 24.10.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністрацій посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області.

4. Стягнути із прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1024,50 грн.

5. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано суддею 10.03.2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С.Єфіменко

.