Справа № 200/10759/19-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2020 року справа №200/10759/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гаврищук Т.Г.,

суддів Арабей Т.Г.

Гайдара А.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.,

за участю сторін по справі:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року в справі № 200/10759/19-а (головуючий І інстанції Михайлик А.С, повний текст рішення складено та підписано 29 листопада 2019 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання нарахувати та виплатити кошти,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки, у зв`язку із звільненням в запас та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки в сумі 48 140,07 грн., визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 26.06.2016р. по 01.03.2018р.; зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2016р. по 01.03.2018р. в сумі 2605,55 грн.; визнати протиправними дії з невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення з посади головного сержанта роти снайперів військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України за 2019 рік; визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку станом на час звільнення з лав Збройних сил України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2019р. по дату фактичної виплати або ухвалення рішення по суті справи.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 26.06.2016р. по 01.03.2018р.; зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2016р. по 01.03.2018р.; визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік; зобов`язано нарахувати та виплатити матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік на підставі рапорту від 04.02.2019 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; визнано протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік; зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік; визнано протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку на час звільнення з лав Збройних Сил України. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2019 року по дату повного розрахунку або на час ухвалення рішення суду щодо суті спору і в цій частині задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачено ст.117КзПП. Позивач зазначив, що відповідно до п.242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з них усіх необхідних розрахунків не включається без його згоди зі списків особового складу військової частини. У рішенні Конституційного Суху України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 зазначено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Крім того, в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також, зазначена позиція відображена в постанові Верховного суду від 24.01.2019 року по справі №802/28/16-а.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те що, позивач проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України з 26.06.2016р. по 11.07.2019р.. Судом першої інстанції не враховано, що питання компенсації за невикористані додаткові відпустки у зв`язку зі звільненням виникло під час особливого періоду, протягом якого надання додаткових відпусток учасникам бойових дій припинено. Оскільки надання додаткових відпусток припинено, відповідач вважає, що й підстав для виплати грошової компенсації за їх невикористання немає. Щодо невиплати сум індексації грошового забезпечення за період служби позивача відповідач наголошує на тому, що індексація грошового забезпечення виплачуться у межах наявного фінансового ресурсу. У межах наявного фінансового ресурсу військової частини можливості виплати індексації за період з вересня 2014 року по вересень 2017 року не було, з березня 2018 року оклад військовослужбовців було підвищено. Стосовно невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідач зазначив, що комісією по розгляду клопотань на виплату матеріальної допомоги військової частини НОМЕР_2 розгляд рапорту позивача про надання матеріальної допомоги перенесено на кінець року, станом на день розгляду справи рапорт не розглянуто. Оскільки військова частина НОМЕР_1 підпорядковується командуванню військової частини НОМЕР_2 та не може згідно статуту внутрішньої служби не виконати прямого наказу, матеріальна допомогу позивачу не була виплачена під час звільнення.

Позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, вважають, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Відповідач, у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що наказом командира військової частини польова пошта № НОМЕР_3 № 168 від 26.06.2016 р. позивача солдата військової служби за контрактом, прийнято на посаду стрільця зенітника 1 відділення 1 зенітного ракетного взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї, який прибув до військової частини НОМЕР_4 м.Житомир, зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 26.06.2016р., на продовольче забезпечення з 27.06.2016р..

В період проходження військової служби 23.12.2016р. позивач отримав посвідчення учасника бойових дій.

Наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 11.07.2019р. позивача, звільненого на підставі наказу №39-РС від 25.06.2019 відповідно до частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби у запас за пунктом 2 підпункту 2 (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключено з 11 липня 2019 року зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення, та направлено до Київського РВК м. Харків.

Згідно наказу у зв`язку зі звільненням позивача в запас призначено до виплати: щомісячну премію в розмірі 123% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01.07.2019 по 11.07.2019; винагороду за безпосередню участь в операції об`єднаних сил з 01.07.2019р. по 11.07.2019р., грошову компенсацію вартості за неотримане речове право в сумі 4647,76 грн.. В наказі також зазначено про невиплату позивачу матеріальної допомоги за 2019 рік для вирішення соціально-побутових питань відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра Оборони України 07.06.2018 № 260.

Згідно наявних в матеріалах справи довідки про заробітну плату № 495-ФС від 19.07.2019р. (арк. справи 22) та картки особового рахунку військового за 2019 рік позивачу у липні 2019 року у зв`язку із звільненням в запас виплачено 27548,93 грн., у т.ч. посадовий оклад 4660,65 грн., оклад за військовим званням 1097,42 грн., надбавка за вислугу років 1727,42 грн., НОПС 6886,80, премія 8413,50 грн., винагорода за участь в АТО 4689,79 грн., премія одноразова 73,35 грн., у серпні 2019 року позивачу виплачено компенсацію за невикористане речове право в сумі 4647,76 грн.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ), згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011).

Відповідно до статей 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законам.

Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно абзацу другого частини третьої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 2,4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Приписами частини другої статті 5 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, згідно пункту 1-1якого підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотків. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2013 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищував поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що індексація доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін є державною гарантією надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян, у тому числі військовослужбовцям. Оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним зі способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Положеннями Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

За таких обставин доводи відповідача стосовно відсутності видатків на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2016 - 2019 роки, і, як наслідок, відсутності підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення, колегією суддів не прийнято до уваги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 825/874/17.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. Базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру, а тому збільшення грошового забезпечення за рахунок преміювання не є підставою для зміни базового місяця індексації.

Підвищення грошового забезпечення чи встановлення більшого розміру премії не має наслідком звільнення від обов`язку проведення індексації грошового забезпечення у встановленому законом порядку за попередні бюджетні періоди.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції суду дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2016 р. по 01.03.2018 р. .

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» встановлено надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Право на одержання учасниками бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік передбачено також пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі-Закон № 3551).

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (пункт 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

За приписами пункту 21 наведеної статті у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз зазначених норм свідчить, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється безпосередньо надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що на час прийняття наказів про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551, за період з 2016 по 2019 роки, а тому правомірно задоволено позов в цій частині.

Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260 (далі - Інструкція №260).

Пунктом 1 розділу ХХІV Інструкції № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 7 цього Розділу розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами.

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства оборони України "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік" №30 від 25 січня 2019 року наказано Першому заступнику Міністра оборони України, заступникам Міністра оборони України, заступнику Міністра оборони України з питань європейської інтеграції, державному секретарю Міністерства оборони України, начальнику Генерального штабу - Головнокомандувачу Збройних Сил України, Голові Державної спеціальної служби транспорту, командувачу об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, командувачам видів Збройних Сил України, командувачу Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, командувачу Сил спеціальних операцій України, командувачу Сил логістики Збройних Сил України, керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, начальнику Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, начальнику Озброєння Збройних Сил України, начальнику Тилу Збройних Сил України, начальнику Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, командирам (начальникам) з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів та установ (в межах повноважень), зокрема утримувати чисельність військовослужбовців, працівників і здійснювати фактичні видатки на грошове забезпечення, заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисі на ці цілі.

Пунктом 5 Наказу №30 передбачено, що витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2019 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністра оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат: розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, інших заходах в умовах особливого періоду; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові додаткові види грошового забезпечення, індексація грошового забезпечення.

За приписами пункту 7 Наказу №30 одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород). Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008,(надалі - Положення) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач 05.02.2019р. звернувся до командира військової частини із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із народженням доньки. Копія наявного в матеріалах справи рапорту містить резолюцію на замовлення коштів.

Згідно протоколу комісії по розгляду клопотань на виплату матеріальної допомоги військової частини НОМЕР_2 від 08.07.2019р., під час вирішення питання про затвердження клопотань військовослужбовців військових частин про виплату матеріальної допомоги вирішено відкласти розгляд рапортів військовослужбовців, пов`язаних і народженням дітей, одруженням та скрутним фінансовим становищем відкласти до кінця поточного року (арк. справи 39-43). Згідно цього протоколу розгляд рапорту позивача про надання матеріальної допомоги разом з іншими перенесено на кінець року.

З викладеного вбачається, що з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачем здійснені усі необхідні дії, а саме подано рапорт від 05.02.2019р.. Проте, відповідно до наявних в матеріалах справи документів питання виплати позивачу матеріальної допомоги відповідачем не було вирішено на час звільнення.

Посилання відповідача на відсутність грошових асигнувань судом першої інстанції правомірно не було прийнято до уваги, оскільки матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців та входить до його складу.

Суд апеляційної погоджується з судом першої інстанції про те, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням гарантованих виплат, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Зазначена позиція знайшла своє відображення у судовій практиці Європейського суду з прав людині, зокрема у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 в якій зазначено, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.…; органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії" №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Будченко проти України" від 24.04.2014р. вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов в цій частині.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За приписами ч.1 ст.247 КАС України, якщо в одному провадженні об`єднані кілька взаємопов`язаних самостійних вимог, суд може ухвалити щодо будь-якої вимоги часткове рішення та продовжити провадження в частині невирішених вимог. Якщо за вимогами, об`єднаними в одне провадження, відповідачем є одна особа, ухвалення часткового рішення не допускається у разі обґрунтованих заперечень з боку відповідача.

Від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17.

Заперечень щодо ухвалення часткового рішення від відповідача не надходило.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо ухвалення часткового рішення стосовно апеляційної скарги відповідача та продовження провадження щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року в справі № 200/10759/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року у справі №200/14036/18-а в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки, у зв`язку із звільненням в запас та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки в сумі 48 140,07 грн., визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 26.06.2016р. по 01.03.2018р.; зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2016р. по 01.03.2018р. в сумі 2605,55 грн.; визнати протиправними дії з невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення з посади головного сержанта роти снайперів військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України за 2019 рік; визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку станом на час звільнення з лав Збройних Сил України - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 10 березня 2020 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 11 березня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 10 березня 2020 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: Т.Г. Арабей

А.В. Гайдар