Справа № 480/2764/19
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 р.Справа № 480/2764/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Бенедик А.П. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 (головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, повний текст складено 13.12.2019) по справі № 480/2764/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі військового комісара підполковника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

про поновлення на посаді та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
23.07.2019, ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі військового комісара підполковника ОСОБА_2 (далі відповідач-1); ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач-2 ), в якому просить про поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділення комплектування відповідач-1, стягнення з відповідач-1 різниці між заробітної платою та допомогою по безробіттю.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 у справі №480/2764/19 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач перебувала на посаді головного спеціаліста відділення комплектування відповідача-1.

23.04.2019 наказом відповідача-1 №17 від 23.04.2019 позивача звільнено з 23.04.2019 з посади головного спеціаліста відділення комплектування за угодою сторін на підставі ст.86 Закону України «Про державну службу» та п.1 ст.36 Кодекс законів про працю України за заявою позивача від 22.04.2019.

Суд першої інстанції, під час відмови у задоволенні позову, дійшов до висновку, що оскаржуваний наказ був прийнятий на підставі заяви про це позивача, яка власноручно написана, без застосування впливу на позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Особливості правового регулювання державної служби в системі правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

На підставі ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

На підставі ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв`язку із здійсненим ним або його близькою особою повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому грошової компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а у випадку неможливості поновлення - у розмірі дворічного середнього заробітку.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно до приписів п.8 Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Державна служба відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII припиняється за бажанням державного службовця в термін, щодо якого суб`єкт призначення та державний службовець досягнули взаємної згоди.

Отже, істотними умовами припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII, щодо яких сторони повинні дійти згоди, є підстава припинення служби та термін, з якого державна служба припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню державного службовця щодо звільнення з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII.

У випадку домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII державний службовець звільняється в термін, визначений сторонами.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру державного службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву державного службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення державної служби саме з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №815/6722/17.

Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №1340-6082/18

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За обставинами справи, підставою для звільнення позивача слугувала її заява від 22.04.2019 про звільнення за згодою сторін з посади головного спеціаліста відділення комплектування з 23.04.2019.

За змістом наявної у справі копії даної заяви (аркуш справи 36) відповідач-1 здійснив її реєстрацію за вхід. №37 від 22.04.2019 та накладені резолюції: «погоджено звільнити з 23.04.2019 п/п-к підпис» та «НВОЗіК до наказу полк. 22.04.2019 підпис ОСОБА_4 .

З огляду на висловлену вище правову позицію та наявність у заяві від 22.04.2019 посилання на дату звільнення 23.04.2019 та погодження висловлені керівництвом відповідача-1 з даною заявою, відсутністю спростувань обставин власноручного написання заяви, колегія суддів вважає оскаржуваний наказ обґрунтованим та правомірним.

Посилання апеляційної скарги на непроведення перевірки факту надання згоди працівником, при реєстрації вищезазначеної заяви, та її подальшого погодження, оскільки заява до роботодавця подана не робітником особисто, колегія суддів вважає необґрунтованими за таким.

В своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 підтверджує те, що на момент надання заяви про звільнення позивач знала про повноваження ОСОБА_2 , та заява про звільнення адресувалось саме йому.

Матеріали справи не містять спростувань даних обставин.

Наявна в матеріалах справи копія заяви про звільнення містить все реквізити.

За цим, колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність повноважень у ОСОБА_2 перебувати на території Краснопільського райвідділу поліції - місці написання заяви про звільнення, та, за цих підстав, відсутність у нього повноважень на приймання та реєстрації такої заяви.

З приводу доводів апеляційної скарги про підтвердження поясненнями свідків ОСОБА_5 про те, що позивачку змушували покинути територію лікарні, ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_2 весь час знаходився на території Краснопільського відділку поліції біля службового автомобіля, в якій знаходилася позивач, до того часу, поки вона не віддала, саме йому заяву про звільнення, то колегія суддів зауважує на таке.

Постановою Краснопільського районного суду Сумської області від 14.06.2019 у справі №578/669/19 позивача визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 119,00 грн.

За змістом наведеної вище постанови близько 8-30 годин 22.04.2019 позивачку ознайомили з наказом про супровід призовників до ОПЗ в м. Суми, від виконання якого остання категорично відмовилась. У зв`язку з чим виникла суперечка з керівництвом РВК в ході якої позивачка о 9-00 години, перебуваючи у приміщенні Краснопільського РВК в присутності призовників та їх батьків, колег по роботі, по телефону і не тільки, голосно, емоційно нестримно та нецензурно висловлювалась на адресу військового комісара ОСОБА_2 та інших військовослужбовців керівного складу РВК.

На підставі ч.6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За цим, колегія суддів вважає що встановленими обставини скоєння позивачкою адміністративного порушення кваліфікованого як дрібне хуліганство 22.04.2019.

За поясненнями свідка ОСОБА_5 наданими в суді першої інстанції - є очевидець як позивачка у супроводі працівників поліції та ОСОБА_2 22.04.2019 сідала в автомобіль. Проте детально розмови, що відбулась між ними не чула.

За змістом пояснень свідка ОСОБА_6 є очевидець знаходження позивачки на території поліції 22.04.2019, але детально розмови під час написання заяви про звільнення та сам факт написання заяви про звільнення не може розповісти.

Колегія суддів звертає увагу на те, що запис нагрудної камери поліцейського виконаний за допомогою програми «Відеомонтаж» є монтованим.

За змістом наданого запису, працівники поліції кажуть позивачці про необхідність відібрання у неї пояснень з приводу складених на неї протоколів про скоєння нею адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.175, 178 КУпАП, та запрошення її до приміщення відділку поліції.

З огляду на таке, колегія суддів вважає наведені вище доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача-1 різницю між заробітною платою позивача та допомогою по безробіттю, то колегія суддів зазначає на таке.

На вимогу суду першої інстанції позивач до матеріалів справи надала розрахунок різниці між заробітної платою та допомогою по безробіттю у сумі 4662,07 грн.

До суду апеляційної інстанції позивач надала пояснення з приводу даної частини позовних вимог та зауважила про те, що це є вимоги про виплату їй заробітної плати за час вимушеного прогулу, які передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України, та випливають із вимог про поновлення на роботі.

У відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За умови визнання необґрунтованої вимоги про поновлення на роботі, колегія суддів, вважає неможливим задовольнити дані позовні вимоги.

З приводу доводів апеляційної скарги про недоотримання довідки по безробіттю та упередженість суду першої інстанції, то колегія суддів зауважує на те, що матеріали справи не містять клопотання позивача або її представника про оголошення за цих підстав перерви.

З огляду на таке, колегія суддів вважає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому судове рішення не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

У відповідності до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 по справі № 480/2764/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.О. Донець
Судді А.П. Бенедик М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 11.03.2020 року