Справа № 620/2301/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Справа № 620/2301/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ананко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби

в Чернігівській області

про протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Чернігівській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги від 16.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 21 030,90 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не було вчинено дій для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації про нього, а потім про припинення його підприємницької діяльності, то відповідачем правомірно визначено йому до сплати спірну заборгованість з ЄСВ.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що у 2000 році (до початку функціонування Реєстру) він дійсно був зареєстрований як ФОП, але 27.04.2005 він звернувся із заявою до контролюючого податкового органу (ДПІ м. Чернігова) про знаття його з обліку як платника податків у зв`язку з ліквідацією суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи і після цього він не здійснював підприємницької діяльності, жодних звітів не подавав і відповідних податків і зборів як ФОП не сплачував, тому й не звертався з приводу внесення змін про нього до Реєстру.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020 та від 11.02.2020 у відповідача та в Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради витребувано додаткові докази.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.06.2000 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

16.05.2019 ГУ ДФС у Чернігівській області було сформовано та направлено ФОП ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21030,90 грн.

Позивач, вважаючи зазначену податкову вимогу протиправною, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV (далі - Закон № 755-IV).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон № 2464-VI.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені з урахуванням норм законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством чи за цивільно-правовими договорами (пункт 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом про ЄСВ. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

Базою нарахування єдиного внеску, зокрема, для фізичних осіб - підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню ПДФО. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом про ЄСВ. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

01.07.2004 набув чинності Закон № 755-IV.

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону № 755-IV фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Прикінцевими положеннями вказаного Закону № 755-IV, з урахуванням змін, внесених Законом від 25.03.2014 № 1155-VII, установлено обов`язок усіх діючих фізичних осіб-підприємців, створеним та зареєстрованим до 01.07.2004, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру.

Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Отже, законодавством регламентовано обов`язок фізичних, які в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань осіб-підприємців (далі - ЄДР) зареєстровані як ФОП, сплачувати ЄСВ.

Обставини справи, установлені судом апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів витребувала податкову справу та реєстраційну справу ФОП ОСОБА_1 .

Дослідивши вказану податкову та реєстраційну справи апеляційний суд установив, що 15.06.2000 позивач був зареєстрований як ФОП.

Після набуття 01.07.2004 чинності Законом № 755-IV 27.04.2005 позивач звернувся до ДПІ у м. Чернігові із заявою про знаття з обліку платника податків у зв`язку з ліквідацією за рішенням власника.

08.07.2005 позивач був знятий з податкового обліку як ФОП.

Рішення про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 у матеріалах його податкової справи відсутнє.

14.05.2013 до ЄДР було внесено запис за № 0033088 про реєстрацію ОСОБА_1 як ФОП.

16.05.2019 відповідачем складено та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 21 030,90 грн., що складається із заборгованості з ЄСВ за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн. (704,00 грн. х 12 міс.), за 2018 рік у розмірі 9828,72 грн. (819,06 грн. х 12 міс.) та за 1-й квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 міс.).

29.11.2019 до ЄДР внесено запис за № 3033088 про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .

Підставою для внесення зазначеного запису до ЄДР стала заява позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Таким чином, станом на час формування відповідачем оскаржуваної у цій справі вимоги від 16.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 21 030,90 грн. за період 2017-2018 рр. та 1-й квартал 2019-го року, ОСОБА_1 був зареєстрований у відповідності з чинним законодавством як ФОП та згідно з вищенаведеними нормами Закону № 2464-VI був зобов`язаний сплачувати ЄСВ.

Приходячи до такого висновку, колегія суддів звертає увагу на те, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження позивачем не було надано доказів щодо оскарження ним рішень, дій або бездіяльності уповноважених податкових та/або реєстраційних органів щодо неприйняття рішення про його припинення як ФОП, фактичного не зняття з обліку, реєстрації його в ЄДР як ФОП тощо та, відповідно, не надано доказів визнання таких рішень, дій чи бездіяльності податкових або реєстраційних органів протиправними у порядку, визначеному законодавством.

Втім, реалізація особою, наданих їй прав, залежить від її власного волевиявлення.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що запис про припинення підприємницької діяльності позивачем до ЄДР внесений саме на підставі його заяви та вже після прийняття відповідачем оскаржуваної ним у цій справі вимоги про сплату боргу (недоїмки) є ЄСВ.

Доказів, які б підтверджували зворотне позивачем суду не надано.

Водночас, частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що 27.04.2005 він звернувся із заявою до контролюючого податкового органу (ДПІ м. Чернігова) про знаття його з обліку як платника податків у зв`язку з ліквідацією суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи і після цього він не здійснював підприємницької діяльності, жодних звітів не подавав і відповідних податків і зборів як ФОП не сплачував, не звертався з приводу внесення змін про нього до Реєстру та вважав, що його підприємницька діяльність припинена.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення цього адміністративного позову.

Отже, судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин правильно встановлено обставини справи та дотримано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 11 березня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: