Справа № 320/2239/20
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

11 березня 2020 року м. Київ № 320/2239/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

6 березня 2020 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - Украероруху), в якому просить стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 197 185 грн. 44 коп.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст.ст. 160, 161, 172 цього Кодексу; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Дослідивши позовну заяву суддею встановлено, що ОСОБА_1 був відряджений зі Збройних Сил України до Украероруху із залишенням на військовій службі. Із грудня 1999 року позивач проходив військову службу на посадах в Украероруху.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) № 77 від 17 лютого 2014 р. ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у відставку за пунктом "б" частини 6 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з посади заступника керівника польотів РДЦ РСП "Київцентраеро" Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Відповідно до наказу Украероруху № 114/о від 28 лютого 2014 р. ОСОБА_1 звільнений з служби за вислугою років на військовій службі тривалістю 30 років 06 місяців. Однак, після звільнення Украерорух не здійснив виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% від грошового забезпечення за кожен календарний рік вислуги, що становило 205 792 грн. 50 коп. У зв`язку з цим, позивач у 2014 році звернувся до суду. Згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2015 р. у справі № 826/13115/14, Украерорух зобов`язано виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 205 792 грн. 50 коп.. На виконання зазначеного судового рішення, Украерорух 28 квітня 2015 р. здійснив виплату вказаної грошової допомоги, що підтверджується витягом з особового рахунку АТ "Ощадбанк".

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що оскільки він був звільнений з Украероруху 28 лютого 2014 р., а виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби була здійснена 28 квітня 2015 р., то підприємство затримало розрахунок при звільнені з позивачем на 424 дні.

Також, ОСОБА_1 зазначив, що тільки у грудні 2019 року дізнався, що законодавством встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Тому, в позовній заяві позивач вказав клопотання про поновлення строку для звернення до суду. Клопотання мотивоване тим, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, виходячи з наступного.

Стверджує, що до грудня 2019 року ОСОБА_1 не знав про порядок захисту прав на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України. Про дану обставину він зазначив у листі до Украероруху з вимогою виплатити йому компенсацію. При цьому, ОСОБА_1 зазначив, що у військовослужбовців існує думка про те, що Кодекс законів про працю України не поширюються на військовослужбовців. На думку позивача, дана обставина заслуговує на увагу навіть з огляду на те, що Украерорух і сам у відповіді на його звернення щодо виплати компенсації зазначає, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців.

ОСОБА_1 зазначив, що у грудні 2019 року звернувся до адвоката за консультацією, який спростував помилкову думку про те, що норми законів про працю України не поширюються на військовослужбовців. Тому, ОСОБА_1 звернув увагу на те, що хоч він і знав про порушення свого права ще в 2015 році, але не знав про порядок його захисту, який вибрав в даному позові.

Крім цього, ОСОБА_1 вказав на те, що така ситуація, в якій опинився він, є та була непоодинокою. Після виплат грошової допомоги при звільненні по аналогічним рішенням суду його колеги та товариші по службі зверталися до суду з позовами до Украероруху про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати грошової допомоги при звільненні зі служби на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати". Але рішеннями судів в таких позовних вимогах було відмовлено у зв`язку з тим, що грошова допомога при звільненні має разовий характер, а тому не підлягає індексації. Тому, ОСОБА_1 з таким позовом до суду не звертався, оскільки практика суду вказала на те, що даний спосіб захисту прав є невірним, а про захист на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України не знав.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що пропустив строк для звернення до суду з поважних причин, а тому суд має поновити даний строк.

Вирішуючи питання поважності причин пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду, суд враховує наступне.

За змістом частини першої статті 99 КАС України (в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга зазначеної статті).

Частиною третьою цієї ж статті обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог частини першої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За частиною другою статті 233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу (КЗпП - прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (КЗпП - прим.), а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу (КЗпП - прим.), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

У резолютивній частині цього ж Рішення Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Окрім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини другої статті 233 КЗпП відсутні.

При цьому, суд виходить із того, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в постанові від 9 жовтня 2019 р. у справі №805/1917/17-а.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд звертає увагу на наступне. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Згідно з вимогами ч. 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд зазначає, що поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист.

Суд зазначає, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з поважних причин.

Як зазначив ОСОБА_1 , остаточний розрахунок при звільненні з ним проведений 28 квітня 2015 р., а з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся до суду 30 січня 2020 р., тобто з пропущенням установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.

Отже, ОСОБА_1 пропустив встановлений КАС України місячний строк для звернення до суду.

При цьому, суд зазначає, що доводи викладені в позовній заяві та клопотання про поновлення строку звернення до суду вказаних висновків не спростовують і ґрунтуються на помилковому тлумаченні вищенаведених норм матеріального та процесуального права. Будь-яких інших належних та допустимих доказів неможливості звернутись до суду за захистом порушеного права у строк, визначений чинним законодавством України, ОСОБА_1 не надав.

Зазначені вище обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам ст.ст. 160-161 КАС України.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.ст. 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин суддя вважає за необхідне залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 з наданням часу для усунення зазначених недоліків.

Також суд зауважує, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням у доступі до правосуддя. Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, сформульовану, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 р. у справі "Пелевін проти України" (п. 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (п. 31) право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Указані недоліки повинні бути усунені шляхом надання суду:

- заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду і вказати інші підстави для поновлення строку та надати докази поважності причин його пропуску.

Керуючись ст.ст. 161, 169, 171 КАС України, суддя,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - залишити без руху.

Установити позивачеві десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Журавель В.О.