Справа № 420/3982/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 р. Категорія 113030000м.ОдесаСправа № 420/3982/19
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

час і місце ухвалення: 12:58, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
Пред-к позивачаРибак А.В.(адвокат, доручення)
Пред-к ДМСУТалишханова Ф.М.(довіреність)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №117 від 21.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №117 від 21.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області є неправомірним, хибним та необґрунтованим, оскільки це рішення приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідач жодним чином не перевірив інформацію розміщену на офіційних сайтах ООН та різних правозахисних організацій стосовно дотримання та захисту прав людини в країні походження позивача.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, відповідач зазначає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребую у міжнародному захисті, а в свою чергу пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , (згідно даних паспорту мовою оригіналу ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином республіки Гани, уродженцем міста Кумасі (Гана), за національністю аккан, за віросповіданням християнство (ордоксальний православний), рідні мови аккан та англійська, за сімейним станом неодружений.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій. Невійськовозобовязанний, військову службу не проходив, до кримінальної відповідальності не притягався.

На території батьківщини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) не працював, а лише з 1997 по 2015 роки навчався та здобував середню та вищу освіти, та отримав освітній рівень бакалавр. На даний час працює на проминку « 7 кілометр».

16.09.2016 року позивач легально вибув з країни походження Гани на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та разової української візи серії Y05269684 типу D, виданої у м. Дакар, дійсної з 23.08.2016 по 06.10.2016 року, мета поїздки 04/12 навчання, авіасполученням Аккра (Гана) Дубай (ОАЕ) Дубай (ОАЕ) Одеса (Україна). На території ОАЕ (м. Дубай) перебував транзитом протягом 3-4 годин. Державний кордон України, перетнув 17.09.2016 року легально у міжнародному аеропорту «Одеса».

Як вбачається з особової справи №2019OD0115 ОСОБА_1 16.09.2016 року легально без перешкод виїхав з країни походження на підставі паспорту та разової української візи з метою продовження навчання та в Україні навчався в Одеському національному університеті ім. Мечникова і в подальшому закінчив навчання у грудні 2018 року.

06.06.2019 року Державною міграційною службою України складено протокол про адміністративне правопорушення №5101 на підставі якого відповідачем прийнято постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення №5101 від 06.06.2019 року за порушення ст. 23 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

06.06.2019 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із письмовою заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування зазначеної заяви зазначив, що не може повернутись до країни постійного проживання так як за час його навчання його батьки розлучились і не проживають разом, з огляду на що позивач не має з ними зв`язків понад 6 місяців. Також позивач вказав, що коли він закінчив навчання в Україні у нього не було грошей аби повернутись до батьківщини. Тобто на теперішній час позивачу не відомо де його батьки та чим він може займатись у країні походження у разі його повернення, оскільки на Батьківщині дуже важко знайти роботу, з в`язку з чим він бажає залишитись в Україні та знайти собі роботу.

21.06.2019 року головним спеціалістом інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Лємєшовою М. підготовлено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо розгляду особової справи №2019OD0115 ОСОБА_1 (а.с.112-121).

На підставі вищезазначеного висновку, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області№117 від 21.06.2019 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було надано повідомлення№5/1-185 від 21.06.2019 року (а.с.111).

Не погоджуючись рішенням відповідача, вважаючи його протиправним та прийнятим без урахування усіх важливих обставин справи, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог зазначив, що позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися зараз в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у матеріалах справи відсутні. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011, № 3671-VI, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Аналогічну правову позицію Верховного Суду, викладено в п. 23 постанови від 04 жовтня 2018 року, справа №826/1407/16.

Перевіряючи законність рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на відповідність цих критеріїв, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив порушення зазначених норм права та оскаржуване рішення є законними та обґрунтованим.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання (п. 32 постанови Верховного Суду від 26.06.2018 року, справа № 808/2817/16).

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україна або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріали особової справи позивача, не містять доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначені докази, щодо загрози життю та здоров`ю позивача у випадку повернення його до країни походження не були надані ОСОБА_1 і до суду.

Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися зараз в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, позивачем відповідно до протоколу співбесіди зазначено, що ситуація у м. Гані (країна походження позивача) добра та безпечна, жодних погроз чи переслідувань у випадку його повернення до м. Гани не буде (а.с.103).

До того ж, що позивач прибув в Україну легально, 17.09.2016 року, однак вперше із заявою про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту звернувся лише 06.06.2019 року.

Тобто ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) в порушення вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», не звертався за міжнародним захистом до ГУ ДМС в Одеській області більше двох років.

Суд погоджується із твердженням відповідача, що факт досить триваючого зволікання із після довготривалого перебування на території України вказує на незацікавленість особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя, мотивоване, окрім всього іншого, бажанням отримання документу для легального перебування.

Наведене також підтверджується співбесідою з позивачем, відповідно до якої ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зазначає, що мета його звернення 06.06.2019 року до ГУ ДМС України в Одеській області обумовлено тим, що його документ (на підставі якого він перебував в України одноразова українська віза) вже закінчив термін своєї дії та це єдина причини з підстав якої він звернувся (а.с.99).

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічну правову позицію Верховного Суду, викладено в постанові по справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018 року.

В зазначеній постанові суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Отже, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Також суд враховує, що позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, також належних обґрунтувань ймовірних побоювань стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Натомість, як вбачається з особової справи №2019OD0115 ОСОБА_1 16.09.2016 року легально без перешкод виїхав з країни походження на підставі паспорту та разової української візи з метою продовження навчання та в Україні навчався в Одеському національному університеті ім. Мечникова і в подальшому закінчив навчання у грудні 2018 року, що підтверджується протоколом співбесіди з позивачем. Крім того відповідно до анкети про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту позивачем зазначено, що після навчання в України його не повернення до Батьківщини обумовлено лише відсутністю коштів на квиток та проблемами пошуку роботи в країні його походження.

Додатково позивачем відповідно до протоколу співбесіди неодноразово вказується на погану економічну ситуацію в країні походження, оскільки люди живуть бідно та не мають роботи (а.с.103).

З огляду на наведене, суд зазначає, що відмова шукача захисту у поверненні до Гани з України та звернення до територіального підрозділу ДМС за міжнародним захистом обумовлені суто особистими мотивами, потребою у легалізації та документації, подальшою можливістю працевлаштуванням (що в свою чергу відносить позивача до економічного мігранта), що підтверджувалось відомостями анкетування ОСОБА_1 та протоколу співбесіди (а.с.101)

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В позивача відсутні будь-які побоювання, щодо можливості здійснення вищезазначених дій.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу №117 від 21.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року по справі № 420/3982/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 11 березня 2020 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.