Справа № 520/426/20
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

10 березня 2020 р. № 520/426/20

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мельников Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду в Харківській області, ідентифікаційний код юридичної особи: 14099344, щодо ненарахування та невиплати заборгованості по пенсії за період з 01.09.2017 р. по 30.06.2018 р. ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області, ідентифікаційний код юридичної особи: 14099344, нарахувати та виплатити заборгованість по пенсії за період з 01.09.2017 р. по 30.06.2018 р. ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

- допустити негайне виконання рішення суду в рамках платежу за один місяць.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він є громадянином України та внутрішньо переміщеною особою, яка як отримувач пенсії перебуває на обліку у відповідача. Як вказано позивачем, за період з 01.09.2017 року по 30.06.2018 року він не отримав пенсію. Так, позивачем вказано, що він звернувся до відповідача із заявою стосовно виплати йому пенсії за зазначений період, але листом був повідомлений про те, що подальша виплата сум, які не виплачуються за період до місяця їх відновлення обліковується в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». На думку позивача, відповідачем допущено протиправну бездіяльність стосовно не виплати їй пенсії за період з 01.09.2017 року по 30.06.2018 року, чим порушено її права. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 10.02.2020 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду - задоволено; визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду з даним позовом; прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому вказано, що управління із позовом не погоджується, оскільки 12.03.2018 року оскільки позивач звернувся до управління з заявою про поновлення виплати пенсії та надав копію довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Списком №11 від 14.03.2018 року голові робочої групи щодо перевірки фактичного місця проживання перебування внутрішньо переміщених осіб направлено запит про проведення перевірки фактичного місця перебування та вирішення питання відновлення виплати пенсії. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб було прийнято рішення про поновлення соціальної виплати у зв`язку з підтвердженням фактичного місця проживання, після чого з червня 2018 року позивачу було поновлено виплату пенсії. Також представником відповідача вказано, що позивач звернувся до суду із позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому заборгованість по пенсії за період з 01.09.2017 року по 30.06.2018 року, проте відповідачем бала нарахована та виплачена позивачу пенсія за вересень 2017 року в розмірі 5188,27 грн. та за червень 2018 року в розмірі 13074,99 грн. При цьому, представник відповідача послався на приписи п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №335 від 25.04.2018 року).

Суд зазначає, що відповідно до положень ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 є громадянином України.

При цьому, відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 позивач є пенсіонером, який отримує пенсію за віком.

Зі змісту позову вбачається, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та на даний час перебуває на обліку у Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківського району Харківської міської ради, що підтверджується довідкою від 12.03.2018 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

При цьому, станом на момент виникнення спірних правовідносин позивач як отримувач пенсії перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області.

Так, матеріали справи містять лист Шевченківського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 02.01.2020 року №42/02.21-20, направлений у відповідь на звернення представника позивача від 02.12.2019 року, зі змісту якого вбачається, що позивач перебуває на обліку у відповідача з 01.12.2015 року та отримує пенсію за віком (список 1), як внутрішньо переміщена особа, виплата якої проводилась відповідачем за матеріалами отриманої електронної пенсійної справи та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.03.2018 року №. При цьому, вказано, що 18.09.2017 року позивач звернувся до управління з заявою №5427 від 18.09.2017 року про поновлення виплати пенсії та надав копію довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, але комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб не було підтверджено фактичного місця проживання (протокол №39 від 18.10.2017 року). Також вказано, що 12.03.2018 року позивач вдруге звернувся до управління із заявою №1951 від 12.03.2018 року про поновлення виплати та надав копію довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Списком №11 від 14.03.2018 року голові робочої групи щодо перевірки фактичного місця перебування внутрішньо переміщених осіб направлено запит про проведення перевірки фактичного місця перебування та вирішення питання відновлення виплати пенсії та комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб було прийнято рішення про поновлення соціальної виплати у зв`язку з підтвердженням фактичного місця проживання (протокол №12 від 21.03.2018), після чого в червні 2018 року пенсію було поновлено. При цьому, вказано, що подальша виплата, в тому числі сум, які не виплачуються за період до місяця їх відновлення обліковується в органі, що здійснює пенсійні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Як вбачається зі змісту позовної заяви, на думку позивача, відповідач порушив його права на своєчасне отримання належних сум пенсійного забезпечення, оскільки обмежив право позивача на щомісячне отримання такої пенсії з підстав, які не можуть вважатися належними, оскільки ґрунтуються на помилкових судженням відповідача. При цьому, позивачем вказано, що припинення виплати пенсії було здійснено відповідачем протиправно з підстав, не передбачених законодавством, про що її не було повідомлено.

Суд зазначає, що зі змісту відзиву на позов вбачається, що позивачем не було отримано пенсію за період з 01.10.2017 року по 30.05.2018 року, на підтвердження чого до суду відповідачем надано довідку про розмір призначеної та виплаченої пенсії за період з вересень 2017 року по лютий 2020 року.

Отже, з врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що позивачем не отримано сум пенсії за період з 01.10.2017 року по 30.05.2018 року.

При цьому, суд зазначає, що позивач, обґрунтовуючи власну правову позицію, вказує на обставини невиплати йому пенсії за період з 01.09.2017 року по 30.06.2018 року, проте доказів на підтвердження вказаних обставин до суду не надано.

Надаючи правову оцінку доводам позову і заперечень проти нього, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як визначено Європейською соціальною хартією (переглянутою), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами "досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися" права та принципи, що закріплені у Хартії.

При цьому, положеннями ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положеннями ст.4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

В той же час, положеннями ч.3 ст.4 Закону №1058-IV передбачено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, відповідно до якого виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 5 Закону №1058-IV вказаний закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до приписів ст. 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно із ст.49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, вказаною нормою визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Суд зазначає, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Зі змісту відзиву на позов вбачається, що позивач перебуває на обліку у відповідача з 01.12.2015 року та отримує пенсію за віком (список 1), як внутрішньо переміщена особа, виплата якої проводилась відповідачем за матеріалами отриманої електронної пенсійної справи та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.03.2018 року №.

При цьому, представником відповідача вказано, що вказано, що 18.09.2017 року позивач звернувся до управління із заявою №5427 від 18.09.2017 року про поновлення виплати пенсії та надав копію довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, але комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб не було підтверджено фактичного місця проживання (протокол №39 від 18.10.2017 року).

Також вказано, що 12.03.2018 року позивач вдруге звернувся до управління із заявою №1951 від 12.03.2018 року про поновлення виплати та надав копію довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, за результатами розгляду якої комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб було прийнято рішення про поновлення соціальної виплати у зв`язку з підтвердженням фактичного місця проживання (протокол №12 від 21.03.2018). Отже, представником відповідача вказано на обставини того, що в червні 2018 року виплату пенсії позивачу було поновлено.

Таким чином, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

При цьому, суд зазначає, що зі змісту відзиву на позов вбачаються посилання відповідача на обставини того, що відповідно до п.15 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства.

Суд зазначає, що відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Як передбачено положеннями п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Зі змісту наявної в матеріалах справи відповіді відповідача на заяву позивача вбачається, що відповідач, зокрема, посилається на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 р. № 365, якою затверджено Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, однак суд зазначає, що такі посилання відповідача не можуть бути враховані судом як належні, оскільки не свідчать про обставини того, що невиплата пенсії позивачу відбулася з підстав, визначених Законом № 1058-IV.

В той же час, суд зазначає, що жодних змін до Закону №1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймалось.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, суд приходить до висновку, що враховуючи відсутність у відповідача заперечень стосовно належності позивачу сум пенсії, право позивача на отримання вказаних сум за період з 01.10.2017 р. по 30.05.2018 р., визначається безпосередньо положеннями Закону №1058-IV, а отже підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що відповідні суми слід вважати "майном" у значенні цього положення.

Вказані обставини свідчать про те, що невиплата вказаних належних позивачу сум є втручанням у його право на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена і в рішенні ЄСПЛ по справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014 (за заявою №68385/10 та №71378/10), відповідно до якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Враховуючи наведене, наявні підстави вважати, що у позивача наявні "законні сподівання", оскільки останній отримав право на такі суми відповідно до Закону №1058-IV.

Крім того, суд зазначає, що Конституційним Судом України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Також у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейським судом з прав людини вказано, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

Отже, суд зазначає, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому вищевказані доводи представника відповідача не можуть вважатися належним доказом правомірності невиплати позивачу сум пенсії.

З врахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивач протиправно не отримав нараховані пенсійні виплати за період з 01.10.2017 року по 30.05.2018 року, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Водночас, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині, що стосується визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного Фонду в Харківській області щодо ненарахування та невиплати заборгованості по пенсії за період вересня 2017 р. та червня 2018 р. ОСОБА_1 з огляду на обставини того, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про виплату позивачу сум пенсії за вказані періоди.

Також суд зазначає, що оскільки позовні вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити заборгованість по пенсії за період вересня 2017 р. та червня 2018 р. ОСОБА_1 є похідними від першої позовної вимоги, то у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Стосовно заявленого позивачем клопотання про допущення негайного виконання рішення суду в рамках платежу за один місяць суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) накладення арешту на активи, що пов`язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства; 4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.

Таким чином, з огляду на обставини того, що присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (м-н Свободи 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду в Харківській області (ідентифікаційний код юридичної особи: 14099344) щодо невиплати заборгованості по пенсії за період з 01.10.2017 року по 30.05.2018 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код юридичної особи: 14099344) виплатити заборгованість по пенсії за період з 01.10.2017 року по 30.05.2018 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачену суму сдуового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (м-н Свободи 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ - 14099344).

У задоволенні решти позовних вимог позивача відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.