Справа № 520/14427/19
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 р. № 520/14427/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участі: представника позивача - Троцко Б.О.,

представника відповідача - Лук`янцева С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень, рішень та вимоги ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом та просить суд, з урахуванням уточнень: скасувати податкові повідомлення - рішення від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 60 947,50 грн.; від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 27 102,15 грн.; від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 2 258,51 грн.; від 04.11.2019 № 6 про застосування штрафної санкції у сумі 223,55 грн. за несвоєчасну сплату військового збору; скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску від 04.11.2019 № 6 на суму 3 042,65 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок від 04.11.2019 № 6 на суму 255,00 грн.; скасувати вимогу про сплату боргу від 24.12.2019 № Ф-6 на суму 22 083,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями щодо застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу, прийнятими на підставі висновків акту перевірки. Так, позивач не погоджується з висновками акту перевірки щодо завищення ним витрат на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів подвійного призначення. На думку позивача, належні йому сідловий тягач та напівпричіп-цистерна не відносяться до основних засобів подвійного призначення, так як не є вантажними автомобілями у юридичному розумінні цього терміну, оскільки не можуть бути використанні як окремі транспортні засоби по перевезенню вантажу. Позивач також не погоджується з висновками акту перевірки щодо завищення ним витрат по списанню палива. Позивач вважає, що списання палива ним здійснено правомірно на підставі норм, визначених наказом, розробленого відповідно до вимог чинного законодавства, та подорожніх листів. Таким чином, позивач вважає, що нарахування контролюючим органом сум грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб, по податку на додану вартість, по військову збору, по єдиному соціальному внеску та відповідних штрафних санкцій за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями щодо застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу винесені протиправно. Щодо висновків акту перевірки про заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з понаднормативним використанням пального, позивач вважає, що вказані висновки контролюючого органу є безпідставними, оскільки списання палива здійснювалось ним в межах нормативних витрат позивача, а також не враховано, що позивачем було реалізовано такий же обсяг пального, як і було придбано. Щодо висновків акту перевірки про несвоєчасну сплату військового збору, позивач посилається на відсутність в акті перевірки повних відомостей щодо цього порушення, зокрема, суми військового збору та підстав для таких висновків. Крім того, позивач вважає, що оскаржувані рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу є скасованими в силу вимог закону, оскільки рішення за результатами розгляду скарги позивача прийняте відповідачем поза межами строку встановленого для його прийняття. Таким чином, позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові з урахуванням наданих ним додаткових доказів, а також пояснень.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з огляду доводів наданого суду відзиву на позов, в контексті того, що нарахування податкових (грошових) зобов`язань за оскаржуваними рішеннями відбулось на підставі висновків акту перевірки. При цьому, відповідач посилається на те, що в ході перевірки встановлено включення позивачем до складу витрат у 2017-2018 роках витрати на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів подвійного призначення, які використовувались ним у господарській діяльності (придбання запасних частин, шин). Також перевіркою встановлено, що згідно подорожніх листів за період 2018 року списано дизельного палива з понаднормативним використанням. Зазначене, на думку відповідача, свідчить про заниження чистого оподатковуваного доходу, що призвело до заниження податкових зобов`язань по податку на доходи фізичних осіб, по військову збору, по єдиному соціальному внеску та до застосування відповідних штрафних санкцій. Крім того, відповідач посилається на порушення позивачем термінів сплати військового збору та заниження податку на додану вартість за рахунок включення підприємцем до складу податкового кредиту суму ПДВ, сплачену за придбані товари, використання яких не підтверджено первинними документами. Таким чином, відповідач вважає, що приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення, рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу, він діяв на підставі та в межах повноважень, визначених Законом, а тому позов не підлягає задоволенню.

У своїй відповіді на відзив позивач посилався на те, що сідловий тягач та напівпричіп-цистерна використовуються ним для здійснення господарської діяльності і є основними засобами для здійснення цієї діяльності. Також, позивач посилався на відсутність законодавчого визначення (критеріїв) віднесення основних засобів до засобів подвійного призначення або умов за якими основні засоби визнаються такими, що мають ознаки подвійного призначення. Крім того, позивач посилався на необґрунтованість висновку відповідача щодо несвоєчасної сплати військового збору. Також, позивач посилався на недоведеність відповідачем у повній мірі висновку про порушення підприємцем норм податкового законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд, враховуючи положення ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якого в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - позивач) зареєстрований у встановленому законодавством порядку, як фізична особа-підприємець, за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 7), знаходиться на обліку в Ізюмському управлінні Головного управління ДПС у Харківській області.

Головним управлінням ДПС у Харківській області (далі - відповідач) на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України, ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідно до наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 09.08.2019р. №5648, наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 04.09.2019р. №121 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на ІІІ квартал 2019р., в період з 17.09.2019 року по 30.09.2019 року проведена документальна планова виїзна перевірка ОСОБА_1 щодо сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за результатами якої складений акт № 248/20-40-33-06-07/ НОМЕР_1 від 07.10.2019р. (т. 1 а.с. 8-43).

За наслідками проведення документальної планової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 було встановлено наступні порушення відповідно до акту від 07.10.2019р. № 248/20-40-33-06-07/ НОМЕР_1 :

- по податку з доходів фізичних осіб: п.п. 177.4.5, п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 18068,10 грн., у тому числі по періодах: за 2017 рік на 6826,35 грн., за 2018 рік на 11241,75 грн.;

- по податку на додану вартість: п.п. «г» п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 243787,73 грн. (ПДВ 48758 грн.): у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ 42951 грн.); у листопаді 2018 року на суму 29033,33 (ПДВ 5807 грн.);

- по військову збору: п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме заниження суму військового збору на загальну суму 1505,67 грн., у тому числі по періодах: за 2017 рік на 568,86 грн., за 2018 рік на 936,81 грн.; п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме несвоєчасно сплачено військового збору за період з 19.02.2018 по 27.12.2018;

- по єдиному соціальному внеску: п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження суми єдиного внеску на загальну суму 22083,24 грн., у тому числі по періодах: за 2017 рік на 8343,32 грн., за 2018 рік на 13739,92 грн.; п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок.

04.11.2019 року на підставі зазначених висновків акту перевірки контролюючим органом винесені наступні рішення, що не заперечується сторонами по справі, які отримані платником 04.11.2019, про що свідчить дата та підпис на цих документах:

- податкове повідомлення-рішення № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 60947,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 27 102,15 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 2 258,51 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 6 про застосування штрафної санкції у сумі 223,55 грн. за несвоєчасну сплату військового збору;

- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 6 про застосування штрафної санкції у сумі 24 379,00 грн. за відсутність реєстрації податкової накладної;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 6 на суму 3042,65 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок № 6 на суму 255,00 грн.;

- вимога про сплату боргу № Ф-6 на суму 22083,24 грн.

Вищевказані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу позивачем було оскаржено до Державної податкової служби України, подавши відповідну скаргу від 12.11.2019 року (т. 1 а.с. 49-53).

Рішенням Державної податкової служби України від 28.11.2019 року № 11089/6/99-00-08-05-04 (т. 1 а.с. 54) строк розгляду скарги в частині скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень продовжено по 12.01.2020 (включно).

Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 13.12.2019 № 12936/6/99-00-08-06-01 (т. 1 а.с. 55-58), вирішено вважати скасованою вимогу про сплату боргу від 04.11.2019 № Ф-6 та зобов`язано Головне управління ДПС у Харківській області сформувати та направити нову вимогу, а рішення про застосування штрафних санкцій від 04.11.2019 № 6, №6 залишено без змін.

24.12.2019 року Головним управлінням ДПС у Харківській області сформовано та направлено на адресу позивача нову вимогу № Ф-6 на суму 22083,24 грн. (т. 1 а.с. 47).

Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 10.01.2020 № 1113/6/99-00-08-05-04-06 (т. 2 а.с. 40-44), скасовано податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 6, а в іншій частині - податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

Позивач, не погодившись з податковими повідомленнями - рішеннями від 04.11.2019 № 6, № 6, № 6, № 6, рішеннями про застосування штрафних санкцій від 04.11.2019 № 6, № 6, вимогою про сплату боргу від 24.12.2019 № Ф-6, звернувся до суду за їх оскарженням.

По суті виявлених порушень суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для встановлення в акті перевірки порушень позивачем податкового законодавства та як наслідок прийняття контролюючим органом спірних рішень стали наступні висновки:

- про заниження чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 100378,32 грн., в результаті завищення сум витрат на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів подвійного призначення, які використовувались позивачем у господарській діяльності (придбання запасних частин, шин), а також по списанню дизельного палива з перевищенням норм витрат, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», на загальну суму 100378,32 грн. за 2017-2018 роки;

- про заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 243787,73 грн. (ПДВ 48758 грн.): у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ 42951 грн.); у листопаді 2018 року на суму 29033,33 (ПДВ 5807 грн.) за рахунок включення підприємцем до складу податкового кредиту суму ПДВ, сплачену за придбані товари, використання яких не підтверджено первинними документами;

- про порушення термінів сплати військового збору за період з 19.02.2018 року по 27.12.2018 року.

Стосовно висновків про заниження чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 100378,32 грн., в результаті завищення сум витрат на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів подвійного призначення, які використовувались позивачем у господарській діяльності (придбання запасних частин, шин), а також по списанню дизельного палива з перевищенням норм витрат, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», на загальну суму 100378,32 грн. за 2017-2018 роки, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що як наслідок встановленого контролюючим органом вищевказаного порушення, за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями щодо застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу відбулось нарахування податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 18068,10 грн., з військового збору у розмірі 1505,67 грн., єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 22083,24 грн., за донарахування єдиного внеску застосовано штрафну санкцію у розмірі 3042,65 грн., а також штраф за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок на суму 255,00 грн.

Щодо висновків контролюючого органу про завищення сум витрат на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів подвійного призначення, які використовувались позивачем у господарській діяльності (придбання запасних частин, шин), суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, протягом 2017-2018 років позивачем для здійснення господарської діяльності використовувалися власні транспортні засоби: автомобіль MAN TGA 18.430 (державний номер НОМЕР_2 ) та напівпричеп (цистерна) (державний номер НОМЕР_3 ) згідно свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (т. 1 а.с. 59).

До складу витрат у 2017-2018 роках позивачем включено витрати на поліпшення, утримання та ремонт вказаних транспортних засобів (придбання запасних частин, шин), а саме: за 2017 рік на суму 37924,16 грн., за 2018 рік на суму 33420,83 грн.

Списання придбаних запасних частин та шин відбулось за актами списання автозапчастин від 20.09.2017 року, від 18.01.2017 року, від 05.05.2017 року, від 05.04.2018 року, від 15.06.2018 року, від 22.09.2018 року, від 30.01.2018 року, від 28.04.2017 року, від 12.04.2017 року, від 13.07.2017 року, від 05.12.2018 року, від 29.11.2018 року, від 10.02.2017 року, від 12.12.2017 року (т. 2 а.с. 97-100).

Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що вищезазначені транспортні засоби не мають статусу вантажних автомобілів, отже, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, відтак, витрати на їх утримання можуть бути включені до складу витрат підприємця.

Представник відповідача, у свою чергу вказував, що позивач неправомірно включив до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, витрати на утримання, оскільки сідельні тягачі та напівпричепи відносяться до категорії вантажних автомобілів, а отже до основних засобів подвійного призначення, які, відповідно до вимог статті 177 Податкового кодексу України, до складу витрат фізичної особи-підприємця не включаються.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла з 01.01.2017) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (п.п. 177.4.1); витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (п.п. 177.4.2); суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи підприємця (п.п. 177.4.3); інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (п.п. 177.4.4).

Разом з цим, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Поняття «основні засоби» визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92. Згідно п.1 Положення, основні засоби - це матеріальні активи, які підприємство отримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу , якщо він довший за рік).

Згідно п.п.14.1.138 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр ( крім вартості землі, незавершених капітальних Інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000,00 грн., невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000,00 грн. і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких із дати введення в експлуатацію становить понад один рік ( або операційний цикл, якщо він довший за рік). У п.5 «Основні засоби» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92 передбачено, що підприємства для цілей бухгалтерського обліку можуть самостійно установлювати вартісні ознаки предметів, що входять до складу малоцінних необоротних матеріальних активів.

Положеннями п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України визначено, що зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів. Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, зокрема, легкові та вантажні автомобілі.

Відповідно до п.п. 177.4.9 п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України амортизація нараховується протягом строку корисного використання (експлуатації) об`єкта основних засобів та нематеріальних активів, самостійно установленого фізичною особою, але не менше мінімально допустимого строку корисного використання об`єкта основних засобів та нематеріальних активів

Спірні правовідносини виникли з приводу правомірності включення фізичною особою - підприємцем суми амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби - сідельний тягач та напівпричеп, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.

Позивач, в обґрунтування неправомірність нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та решти зобов`язань за оскаржуваними рішеннями вказував, що згідно положень ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, напівпричіп (цистерна) не є самостійним транспортним засобом, а призначений для передачі зусиль від іншого транспортного засобу, що виконує функції тягача; сідельний тягач - це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа, а отже, як самостійна одиниця, не є вантажним автомобілем. Також позивач зазначив, що згідно Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, складеної на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів та Митного тарифу (Додатку до Закону України «Про митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII), сідельний тягач відноситься до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів. У цій групі термін «трактори» означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того мають вони чи ні допоміжні пристосування, у поєднанні з основним застосуванням трактора, для перевезення інструментів, насіння, добрив тощо. Також, зауважив, що згідно зі свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу сідельний тягач та спеціалізований напівпричеп-цистерна зареєстровані як окремі одиниці.

З урахуванням наведеного, на думку позивача, вказані транспорті засоби не є вантажними автомобілями, оскільки як окремі транспортні засоби не можуть бути використанні для перевезення вантажу, а тому не підпадають під категорію витрат, зазначених в підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт».

В розумінні статті першої цього закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу; спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач; спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Відповідно до норм Закону України «Про автомобільний транспорт» напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Відповідно до класифікації колісних транспортних засобів за ознаками загальної маси транспортного засобу, наданої в Єдиних вимогах до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.10.2010 №1166, до засобів категорії N належать колісні засоби, що мають не менш як чотири колеса і призначені для перевезення вантажів: N 1 - колісний засіб максимальною масою не більш як 3,5 тонни; N 2 - колісний засіб максимальною масою більш як 3,5 тонни, але не більш як 12 тонн; N 3 - колісний засіб максимальною масою більш як 12 тонн. Для позначення колісного засобу, що належить до категорій M, N та придатний для руху поза дорогами, використовується також літера G.

Крім того, частиною третьою статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Посилання позивача на Українську класифікацію товарів зовнішньоекономічної діяльності суд відхиляє, оскільки така встановлена Законом України «Про Митний тариф України» та призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України, однак, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами Податкового кодексу України.

З долучених до справи свідоцтв про реєстрацію вказаних транспортних засобів вбачається реєстрація вантажного сідлового тягача та вантажного напівпричепа-цистерни (т. 1 а.с. 59).

При чому, суд вказує, що сідловий тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Водночас, автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

Посилання позивача, що сідловий тягач є трактором, суд відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої Розділу І Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1367 трактор - моторизований колісний або гусеничний транспортний засіб сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкційною швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і приводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи. Зазначений транспортний засіб застосовується також для перевезення вантажів під час виконання сільськогосподарських та лісогосподарських робіт і обладнується сидіннями для пасажирів.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що власні транспортні засоби позивача є основними засобами подвійного призначення, які, відповідно до вимог статті 177 Податкового кодексу України, до складу витрат фізичної особи-підприємця не включаються.

При вирішенні вказаної справи судом, на виконання положень ч.5 ст. 242 КАС України було враховано правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 12 листопада 2019 року (справа №807/250/18).

За таких обставин, висновки перевірки про завищення позивачем сум витрат на загальну суму 72686,66 грн., а саме: за 2017 рік 39265,83 грн., за 2018 рік 33420,83 грн., за рахунок включення до витрат коштів на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів подвійного призначення, які використовувались позивачем у господарській діяльності (придбання запасних частин, шин), повністю знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Відтак, оскаржувані у справі рішення контролюючого органу в частині нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та решти зобов`язань за оскаржуваними рішеннями за вищевказані порушення податкового законодавства (п.п. 177.4.5, п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України), є законними.

Щодо висновків контролюючого органу про завищення сум витрат по списанню дизельного палива з перевищенням норм витрат, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, до складу витрат у 2018 році позивачем включено витрати по списанню палива на загальну суму 29033,33 грн.

З акту перевірки вбачається, що висновки відповідача ґрунтуються на тому, що згідно подорожніх листів за період 2018 року позивачем списано дизельного палива 6116 л на суму 128953,54 грн., але враховуючи норми витрат, затверджених наказом Мінтранспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» із змінами та доповненнями 27,8 л/на 100 км. З урахуванням коефіцієнту 1,3, витрати дизельного палива перевищують на 1161 л на суму 29033,33 грн., чим порушено, на думку відповідача, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Суд зазначає, що згідно з п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.п. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Згідно з п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України встановлено, зокрема, що не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою підприємцем.

Водночас, списання паливно-мастильних матеріалів здійснюється, виходячи з даних пробігу автомобіля на норм витрат паливно-мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Відповідно до Загальних положень вказаних «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.

Згідно з п. 1.3 вказаних «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» норма на виконання транспортної роботи Hw застосовується для бортових вантажних автомобілів і сідельних тягачів у складі автопоїздів, автомобілів-фургонів та вантажопасажирських автомобілів, які виконують роботу, що обліковується в тонно-кілометрах (може застосовуватись для легкових автомобілів і автобусів з причепами, які виконують транспортну роботу, що обліковується в тонно-кілометрах).

Гранично допустимі (максимальні) норми на виконання транспортної роботи Hw, зокрема, становлять: дизельне паливо - 1,3 л/100 т·км.

З аналізу вищевикладених положень чинного законодавства вбачається, що витрати паливно-мастильних матеріалів понад норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43, вважаються витратами, що використані не в господарській діяльності підприємця, і, в свою чергу, з урахуванням вимог п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця.

У судовому засіданні представник позивача посилався на списання палива 2018 році, як і в 2017 році, в межах нормативних витрат, визначених наказом позивача, розробленого відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» та подорожних листів.

В підтвердження чого, до суду надано за 2018 рік: копію наказу від 02.01.2018 року №1, копії подорожних листів від 30.01.2018р., 29.01.2018р., 26.01.2018р., 05.01.2018р., 04.01.2018р., 20.02.2018р., 28.02.2018р., 27.02.2018р., 23.02.2018р., 15.02.2018р., 27.03.2018р., 24.03.2018р., 23.03.2018р., 13.03.2018р., 24.04.2018р., 18.04.2018р., 13.04.2018р., 04.04.2018р., 30.05.2018р., 03.05.2018р., 04.05.2018р., 15.05.2018р., 17.05.2018р., 22.05.2018р., 06.2018р., 14.06.2018р., 26.07.2018р., 03.07.2018р., 21.08.2018р., 27.08.2018р., 14.08.2018р., 13.08.2018р., 01.08.2018р., 25.09.2018р., 10.09.2018р., 07.09.2018р., 05.09.2018р., 26.10.2018р., 25.10.2018р., 12.10.2018р., 29.11.2018р., 22.11.2018р., 14.11.2018р., 08.11.2018р., 28.12.2018р., 20.12.2018р., 04.12.2018р., 03.12.2018р., копії актів про списання палива 01.02.2018р., 01.03.2018р., 01.04.2018р., 02.05.2018р., 01.06.2018р., 01.07.2018р., 01.08.2018р., 01.09.2018р., 01.10.2018р., 01.11.2018р., 01.12.2018р., 02.01.2019р. (т. 1 а.с. 172-250, т. 2 а.с. 1-30); за 2017 рік: копію наказу від 02.01.2017 року №1, копії подорожних листів від 26.01.2017р., 20.01.2017р., 10.01.2017р., 06.01.2017р., 23.02.2017р., 16.02.2017р., 07.02.2017р., 02.02.2017р., 29.03.2017р., 21.03.2017р., 10.03.2017р., 06.03.2017р., 27.04.2017р., 20.04.2017р., 11.04.2017р., 03.04.2017р., 03.05.2017р., 10.05.2017р., 15.05.2017р., 29.05.2017р., 23.05.2017р., 08.06.2017р., 21.06.2017р., 24.07.2017р., 20.07.2017р., 19.07.2017р., 04.07.2017р., 25.07.2017р., 31.07.2017р., 15.08.2017р., 22.08.2017р., 10.08.2017р., 09.08.2017р., 28.09.2017р., 26.09.2017р., 15.09.2017р., 12-13.09.2017р., 07.09.2017р., 30.10.2017р., 25.10.2017р., 19.10.2017р., 17.10.2017р., 02.10.2017р., 06.11.2017р., 28.11.2017р., 24.11.2017р., 03.11.2017р., 28.12.2017р., 21.12.2017р., 19.12.2017р., копії актів про списання палива від 01.02.2017р., 01.03.2017р., 02.05.2017р., 26.01.2017р., 01.06.2017р., 01.07.2017р., 01.08.2017р., 01.09.2017р., 01.10.2017р., 01.11.2017р., 01.12.2017р., від 02.01.2018р. (т. 1 а.с. 60-171).

Проте, з наданих документів вбачається, що за період 2018 року позивачем списано дизельного палива 6116 л на суму 128953,54 грн., але враховуючи норми витрат, затверджених наказом Мінтранспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» 27,8 л/на 100 км. З урахуванням коефіцієнту 1,3, витрати дизельного палива перевищують на 1161 л на суму 29033,33 грн.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд погоджується з висновками відповідача про завищення позивачем у 2018 році сум витрат по списанню дизельного палива з перевищенням норм витрат, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» на суму 29033,33 грн., в порушення п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, вважає їх обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Стосовно висновків контролюючого органу про заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 243787,73 грн. (ПДВ 48758 грн.): у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ 42951 грн.); у листопаді 2018 року на суму 29033,33 (ПДВ 5807 грн.) за рахунок включення підприємцем до складу податкового кредиту суму ПДВ, сплачену за придбані товари, використання яких не підтверджено первинними документами, суд зазначає наступне.

Загальний порядок формування податкового зобов`язання з податку на додану вартість регламентується розділом V 198 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки контролюючого органу про заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість у листопаді 2018 року на суму 29033,33 (ПДВ 5807 грн.) ґрунтуються на висновках про завищення позивачем у 2018 році сум витрат по списанню дизельного палива з перевищенням норм витрат, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» на суму 29033,33 грн., щодо яких суд погодився з їх обґрунтованістю.

А тому, нарахування, як наслідок вказаного порушення, податкових зобов`язань з ПДВ на суму 29033,33 грн. (ПДВ - 5807 грн.) є правомірним.

Щодо висновків контролюючого органу про заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ 42951 грн.), суд зазначає наступне.

З акту перевірки вбачається, що до вказаних висновків контролюючий орган дійшов у ході співставлення показників обсягів придбання (продажу) паливно-мастильних матеріалів згідно зареєстрованих акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, за результатами якого встановлено заниження обсягу проданого дизельного палива (обсяг виміру в кілограмах) у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. за рахунок заниження коефіцієнту переводу пального у вагові одиниці.

Так, матеріалами справи підтверджено, що в квітні 2018 року згідно зареєстрованих акцизних накладних від 24.04.2018 року №229, від 20.04.2018 року №3519, від 25.04.2018 року №4014 (т. 2 а.с. 61-63) позивачем придбано дизельне пальне обсягом 22172,07 літрів, при цьому в кілограмах зазначено загальний обсяг продажу 18430,65 кг.

Згідно зареєстрованих податкових накладних у квітні 2018 року, а саме: податкових накладних від 24.04.2018 року №15, від 25.04.2018 року №№16-18, від 26.04.2018 року №19, від 27.04.2018 №20 (т. 2 а.с. 68-73); продаж придбаного дизельного пального проводився позивачем у тонах з розрахунку вартості за 1 тону 22733,60 грн.

Відповідно до зареєстрованих акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних від 25.04.2018 року №65, від 26.04.2018 року №66, від 26.04.2018 року №67, від 27.04.2018 року №68 (т. 2 а.с. 64-67) позивачем реалізовано дизельного палива обсягом 22172,07 літрів, при цьому в кілограмах зазначено загальний обсяг продажу 9761,50 кг.

З аналізу вказаних акцизних накладних вбачається, що придбання дизельного пального в кілограмах переведено до літрів з середнім коефіцієнтом 0,848, а при продажі дизельного пального використано коефіцієнт 0,440.

Таким чином, при співставленні вказаних акцизних накладних придбання (продажу) паливно-мастильних матеріалів вбачається заниження обсягу проданого дизельного палива (обсяг виміру в кілограмах) у квітні 2018 року за рахунок заниження коефіцієнту переводу пального у вагові одиниці.

Враховуючи загальний обсяг реалізованого дизельного палива в літрах - 22172,07 літрів, та середній коефіцієнт переводу з літрів у кілограми для дизельного палива 0,85 кг/л., обсяг продажу палива у кілограмах повинен складати 18846,26 кг, а не 9761,50 кг, як це зазначено в акцизних накладних продажу паливно-мастильних матеріалів.

Отже, різниця в обсягах продажу дизельного палива у кілограмах складає 9084,75 кг, на яку контролюючим органом нараховано податкових зобов`язань з податку на додану вартість у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ 42951 грн.).

У судовому засіданні представником позивача зазначено, що при виписуванні акцизних накладних було допущено технічну помилку при розрахунках з переведення літрів у кілограми.

Отже, фактично позивач погодився з заниженням обсягу проданого дизельного палива (обсяг виміру в кілограмах) за рахунок заниження коефіцієнту переводу пального у вагові одиниці.

З урахуванням вищевикладеного, суд погоджується з висновками контролюючого органу про заниження обсягу проданого дизельного палива (обсяг виміру в кілограмах) у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. за рахунок заниження коефіцієнту переводу пального у вагові одиниці. А тому, нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань з податку на додану вартість у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ 42951 грн.) суд вважає обґрунтованим та правомірним.

Стосовно висновків контролюючого органу про порушення позивачем п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме: порушення термінів сплати військового збору за період з 19.02.2018 року по 27.12.2018 року, суд зазначає наступне.

У судовому засіданні представник позивача в обґрунтування неправомірності висновків контролюючого органу про порушення термінів сплати військового збору посилався на відсутність в акті перевірки повних відомостей щодо цього порушення, зокрема, суми військового збору та підстав для таких висновків.

Суд зазначає, що відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Згідно з п.п. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Виходячи з ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування, зокрема, є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, у тому числі до якого відносяться доходи, отримані фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності згідно з ст. 177 Податкового кодексу України.

Платниками військового збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, а саме фізична особа резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент (п.п. 1.1 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України).

Відповідно до п.п. 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

У судовому засіданні представник відповідача посилався на неподання позивачем у встановленому порядку звітності з військового збору за період з 19.02.2018 року по 27.12.2018 року.

Представник позивача в судовому засіданні жодних пояснень з приводу неподання ним у встановленому порядку звітності з військового збору не надав.

Враховуючи встановлені в акті перевірки висновки про заниження чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 100378,32 грн., та як наслідок нарахування за оскаржуваними рішеннями податкових зобов`язань з військового збору, щодо яких суд дійшов висновку про їх правомірність та законність, суд вважає, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме: порушення термінів сплати військового збору за період з 19.02.2018 року по 27.12.2018 року, також є обґрунтованими та правомірними.

Стосовно твердження позивача про те, що оскаржувані рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу є скасованими в силу вимог закону, оскільки рішення за результатами розгляду скарги позивача прийняте відповідачем поза межами строку встановленого для його прийняття, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Згідно з п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

У судовому засіданні представник позивача в обґрунтування своєї позиції вказував, що ФОП ОСОБА_1 було подано скаргу до Державної податкової служби України на винесені податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштове відправлення було отримано 16.11.2019. Передбачений законодавством 20-денний строк для прийняття рішення за результатами розгляду скарги, на думку позивача, спливає 07.12.2019, що припадає на суботу, а отже, рішення мало би бути винесене не пізніше 09.12.2019.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, вказані твердження позивача спростовуються наступним.

Скаргу на вищезазначені податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу від 12.11.2019 року Державною податкової служби України було отримано 16.11.2019 року згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштове відправлення (т. 1 а.с. 53).

Рішенням Державної податкової служби України від 28.11.2019 року № 11089/6/99-00-08-05-04 (т. 1 а.с. 54) строк розгляду скарги було продовжено по 12.01.2020 (включно).

13.12.2019 року Державною податковою службою України прийнято рішення про результати розгляду скарги № 12936/6/99-00-08-06-01 (т. 1 а.с. 55-58), згідно з відбитком на поштовому конверті направлено воно було цього ж дня.

Інших доводів в обґрунтування своєї позиції про протиправність оскаржуваних рішень щодо застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу під час судового розгляду справи позивачем не надано, а також не надано будь-яких заперечень стосовно встановлених актом перевірки порушень по єдиному соціальному внеску, що стало підставою для винесення цих рішень.

Отже, твердження позивача про те, що оскаржувані рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу є скасованими в силу вимог закону, оскільки рішення за результатами розгляду скарги позивача прийняте відповідачем поза межами строку встановленого для його прийняття, суд не приймає та вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Податковим кодексом України та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; а збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість, з податку на доходи фізичних осіб, з військового збору, а також застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату військового збору, за донарахування єдиного внеску, за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, за оскаржуваними рішеннями та прийняття вимоги про сплату боргу, є обґрунтованим, а отже, правомірним.

Відповідно до ч. 1. ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем не доведено належними доказами протиправність оскаржуваних рішень.

В свою чергу, відповідачем було доведено належними доказами правомірність прийнятих рішень про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість, з податку на доходи фізичних осіб, з військового збору, а також про застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату військового збору, за донарахування єдиного внеску, за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, та прийнятої вимоги про сплату боргу, які є предметом розгляду даної справи.

Таким чином, з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення - рішення від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 60 947,50 грн.; від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 27 102,15 грн.; від 04.11.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 2 258,51 грн.; від 04.11.2019 № 6 про застосування штрафної санкції у сумі 223,55 грн. за несвоєчасну сплату військового збору; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску від 04.11.2019 № 6 на суму 3 042,65 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок від 04.11.2019 № 6 на суму 255,00 грн.; вимога про сплату боргу від 24.12.2019 № Ф-6 на суму 22 083,24 грн., прийняті у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а позовні вимоги позивача щодо скасування вказаних рішень є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень, рішень та вимоги - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 12 березня 2020 року.

Суддя Заічко О.В.