Справа № 826/11412/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року м. Київ № 826/11412/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України

в Київській області,

третя особа без

самостійних вимог - Головне управління Державної казначейської служби України

на предмет спору у Київській області,

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - відповідач, ТУ ДСА в Київській області) та просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо здійснення перерахунку, нарахування та виплати їй суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити їй суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по 30 серпня 2017 року, за період фактичної роботи та щорічної основної та додаткової відпусток у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п`ятою статті 133, статтею 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних зарплат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2017 року у розмірі 3200,00 грн., з виплатою доплати за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу та виплату за виконання обов`язків голови суду у розмірі 10% від посадового окладу з 28 квітня по 30 серпня 2017 року, з урахуванням вже виплачених за вказаний період сум;

допустити до негайного виконання постанову суду в частині виплати суддівської винагороди в межах суми стягнення за один місяць відповідно до пункту 2 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Указом Президента України від 07 квітня 2015 року №203/2015 позивач переведена безстроково на посаду судді Вишгородського районного суду Київської області, за вислугу років їй встановлено щомісячну доплату у розмірі 40 відсотків посадового окладу, з 28 квітня 2017 року приступила до виконання обов`язків голови суду терміном на три роки, у зв`язку з чим встановлено доплату у розмірі 10 % від посадового окладу.

Оскільки з 01 січня 2017 року судді, який не проходив кваліфікаційного оцінювання суддівська винагорода відповідно до положень статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обраховується виходячи із розміру мінімальної заробітної плати (3 200 грн.), а фактично обрахована з розрахунку 16 000 грн., то позивач стверджує, що суддівська винагорода з 01 січня 2017 року по 30 серпня 2017 року має нараховуватися, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних зарплат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2017 року у розмірі 3200,00 грн., з виплатою доплати за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу та виплату за виконання обов`язків голови суду у розмірі 10% від посадового окладу.

Посилаючись на те, що розміри та порядок нарахування суддівської винагороди врегульовані спеціальним законом, який виключно має застосовуватися відповідачем, і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, вважаючи, що недонарахування суддівської винагороди, у розмірі, передбаченому Законом України «Про судоустрій і статус суддів», порушує її конституційні права та обмежує конституційні гарантії незалежності, позивач звертається до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/11412/17, призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Відповідачем через канцелярію суду 24 жовтня 2017 року подані письмові заперечення проти позову, у яких зокрема зазначено, що згідно пункту 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, базовий оклад судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого визначається на 01 січня календарного року.

Також відповідно до пункту 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визначено, що до проходження суддею кваліфікаційного оцінювання суддівська винагорода отримується ним у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, тобто у розмірі, що розраховується відповідно до розміру мінімальних заробітних плат, а не прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Водночас, чинним законодавством передбачено розраховувати розмір суддівської винагороди у кількості встановлених прожиткових мінімумів та відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIIІ, яким визначено, що мінімальна заробітна плата як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітних плат не застосовується. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.

У зв`язку з надходженням від позивача клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження судом 28 листопада 2017 року ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, чинної з 15 грудня 2017 року.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 03 квітня 2005 року №608/2005 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Кам`янобрідського районного суду міста Луганська.

Указом Президента України «Про переведення суддів» №203/2015 від 07 квітня 2015 року ОСОБА_1 переведено на посаду судді Вишгородського районного суду Київської області.

Відповідно до наказу Вишгородського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року №12к ОСОБА_1 зараховано до штату зазначеного суду на посаду судді, як таку, що обрана на посаду судді безстроково з 21 квітня 2015 року, встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу за стаж роботи.

Згідно наказу Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків голови суду на період з 28 квітня 2017 року до 27 квітня 2020 року із встановленням щомісячної доплати у розмірі 10% від посадового окладу.

Позивач зазначає, що призначення її на посаду судді відбулося до набрання чинності Законом №1402-VIII, кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності здійснювати правосуддя вона не проходила, тому посадовий оклад має бути обрахований з огляду на розмір, визначений частиною третьою статті 133 Закону №2453- VI, натомість, за період роботи з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року суддівська винагорода нарахована їй, виходячи із посадового окладу 10 прожиткових мінімумів у розмірі 16 000 грн., з чим позивач не згодна та позивається до суду.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється Законом про судоустрій.

Відповідно до статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, суди фінансуються згідно з кошторисом і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Як вбачається з матеріалів справи, на поточний рік (2017 рік) фонд оплати праці судам доведено Державною судовою адміністрацією України у розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання (16 000 грн. для місцевих судів). Різниця між фондом оплати праці суддям, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, та фондом оплати праці на зазначених вище умовах судам не доведено, а створено в ДСА України відповідний централізований фонд. Виділення судам за рахунок вказаного централізованого фонду додаткового обсягу фонду оплати праці на покриття зазначеної вище різниці здійснювалося упродовж 2017 року по мірі проходження суддями кваліфікаційного оцінювання.

Зокрема, з 01 січня 2017 року штатний розпис чисельності суддів розподілявся на три категорії:

- судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16 000,00 грн. для місцевих судів;

- судді, які станом на 01 січня 2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу 24 000,00 грн. для місцевих судів, збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01 січня 2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу 24 000,00 грн. для місцевих судів, без застосування регіонального коефіцієнту.

Водночас, відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ (далі - Закон №2453-VІ) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, встановленого частиною третьою статті 133 Закону №2453-VІ.

Отже, виходячи з наведених законодавчих норм, ураховуючи те, що ОСОБА_1 призначалася на посаду судді до набрання чинності Законом України №1402-VІІІ та не проходила процедуру кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), тому її посадовий оклад слід обраховувати з огляду на розмір, визначений частиною третьою статті 133 Закону №2453-VІ, виходячи з 10 мінімальних зарплат.

Також, безпідставним є застосування відповідачем пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ (далі - Закон №1774-VІІІ), яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом, не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, оскільки до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн.

Законом №1774-VІІІ не вносилися зміни до Законів №1402-VІІІ та №2453-VІ в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли процедуру кваліфікаційного оцінювання, тому на думку суду, зважаючи на приписи частини першої статті 135 Закону №1402-VІІІ, відсутні законодавчі підстави враховувати пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VІІІ при нарахуванні суддівської винагороди.

Зазначене узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7,8 частини п`ятої статті 48 Закону №1402-VІІІ забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Окрім того, у рішенні від 08 квітня 2016 року №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити д суду високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією незалежного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48-52 розділу ІІІ, статті 117 розділу VІІ, розділах ІХ, Х Закону №2453-VІ в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийняття нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 зазначено, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві правовим приписам.

Конституційний суд України у своїх рішенням неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуація та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 174-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010).

Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у тому, що вирішуючи питання щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції, Суд велику увагу акцентує на дотриманні державами приписів «правової визначеності» і «правомірних або законних очікувань», та захисту прав людини через призму цих приписів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» та інші).

Пунктом 6.1 Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998 р.) визначено, що рівень винагороди, яка виплачується суддям за виконання їх професійних обов`язків, повинен бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

У справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06) ЄСПЛ вказав про те, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (також у рішеннях «Вілліс проти Сполученого Королівства, справа №36042/97).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (також у рішенні «Ван Раалте проти Нідерландів»).

Повертаючись до спірних правовідносин, суд зазначає, що відповідач, фактично не ставлячи під сумнів право позивача на отримання суддівської винагороди (нараховує та виплачує в сумі 16000,00 грн. на місяць) та відповідні доплати до посадового окладу вказує на те, що позивач не має права на отримання винагороди у розмірі, передбаченому законом.

Таким чином, явною дискримінацією по відношенню до правомірних очікувань позивача є поставлення відповідачем його в умови, за яких позивач позбавлена отримання суддівської винагороди у передбаченому законодавством розмірі.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» суд зазначив: вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв`язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об`єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, ЄСПЛ підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

Застосовуючи наведені положення до спірних правовідносин, суд зазначає, що вбачається явне не дотримання державою зазначених у відповідному рішенні ЄСПЛ вимог пропорційності відносно суддів у порівнянні із встановленими для інших правоохоронних органів розмірами заробітної плати, а окрім того, законодавцем не врегульовано шляхом внесення змін до законодавства зменшення розміру заробітної плати позивачу, яка не пройшла кваліфікаційного оцінювання, на менший ніж 10 мінімальних заробітних плат на місяць.

Відповідно до частини першої статті 151 Закону №1402-VІІІ Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України, отже саме на відповідача, як на територіальний орган Державної судової адміністрації України покладено обов`язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів», при цьому право позивача на отримання суддівської винагороди не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи до формування бюджету.

З огляду на те, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453-VІ в частині розміру суддівської винагороди у тому числі розрахункової величини, з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантії, передбачені частиною другою статті 130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до якого) визначає особливий порядок, суд вважає, що застосування відповідачем при виплаті суддівської винагороди пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VІІІ та не виконання пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402- VІІІ, порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більше з тим, не застосування пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402- VІІІ суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у пункті 23 рішення від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні ограни не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Із системного аналізу вищезазначеного, суд дійшов того висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві суддівської винагороди у вищевказаному розмірі не відповідає вимогам закону та носить дискримінаційний характер, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки твердження позивача знайшли підтвердження упродовж розгляду справи та узгоджуються з чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких судові витрати підлягають відшкодуванню лише при задоволенні позову позивачу, який не є суб`єктом владних повноважень.

Водночас, позивач в силу пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а відповідач є суб`єктом владних повноважень, тому у даній справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, про стягнення суддівської винагороди - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нездійснення перерахунку, нарахування та виплати голові Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити голові Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по 30 серпня 2017 року, за період фактичної роботи та з урахуванням щорічної основної та додаткової відпусток у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п`ятою статті 133, статтею 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-VІІІ, у розмірі 3 200,00 грн., з виплатою доплати за вислугу років в розмірі 40% від посадового окладу та виплати за виконання обов`язків голови суду у розмірі 10% від посадового окладу (з 28 квітня 2017 року по 30 серпня 2017 року) з урахуванням вже проведених виплат у зазначеному періоді.

4. Рішення суду в частині виплати суддівської винагороди в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації в Київській області, адреса: 01601, м. Київ, вул. Жилянська, 58-Б, .

Суддя В.І. Келеберда