Справа № 540/2224/19
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2224/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

встановив:

ФОП ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась з адміністративним позовом до Головного управління державної податкової служби у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі (далі відповідач) з наступними позовними вимогами:

1) Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.09.2019 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість основний платіж на суму - 1 111 829, 90 гри та застосовані штрафні санкції на суму 277 957,47 грн.

2) Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.09.2019 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму 401972,06 грн основного платежу та застосовані штрафні санкції на суму 100493,02 грн.

3) Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.09.2019 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір в сумі 33497,68 грн. та застосовані штрафні санкції на суму 8374,42 грн.

4) Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 30.09.2019 № на суму 146 590,17 грн.

5) Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 № 000283305, якою зобов`язано ФОП ОСОБА_1 сплатити суму недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 146 590,17 грн.

Судом встановлено, що спірні податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, вимога про сплату боргу складені на підставі висновків акту про результати документальної планової виїзної перевірки від 18.07.2019р №390/21-22-13-05/ НОМЕР_1 (далі акт № 390) з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства України за період з 01.01.2016р. по 31.12.2018р.

За актом перевірки № 390 причиною збільшення зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску було виявлення порушень в частині формування доходів та витрат позивача за 2017-2018 роки.

За наслідками перевірки доходи позивача збільшено через включення до складу доходів готівкових коштів внесених на банківський рахунок позивача гр. ОСОБА_2 протягом 2017 року на загальну суму 1 716 000 грн. (без ПДВ).

У акті перевірки відповідач зазначив, що відносин між гр. ОСОБА_2 та позивачем не врегульовані договорами, винагорода на виконання робіт, не нараховувалась та не виплачувалась кошти за роботу. Тому. податковий орган вважає гр. ОСОБА_2 покупцем товарів у позивача, а кошти внесені на банківський рахунок платою за реалізований товар, що у відповідності із п. 177.2 ст.177 ПК України є доходами позивача від продажу товарів (робіт, послуг).

За висновками відповідача витрати позивача за перевірені податкові періоди зменшено у зв`язку з тим, що позивач у порушення п.177.4 ст.177 ПКУ включив кошти у сумі 600 грн., сплачені позивачем за охорону приватного будинку та кошти сплачені ОСОБА_3 у сумі 1550грн. без наявності документів про зв`язок цих виплат з оподатковуваною діяльністю платника податку.

Крім того, відповідач вважає, що позивач у порушення п.177.4 ст.177 ПКУ завищив задекларовані витрати на придбання товарів за підсумками 2017 року на 307249,7 грн. та за підсумками 2018 року на 209928,43 грн.

Висновок про таке завищення витрат на придбання товарів відповідачем складено на підставі порівняння задекларованих витрат із сумами цих витрат обчислених податковим органом розрахунково.

Податковий орган виходячи з обсягів готівкового продажу тютюнових виробів за 2017-2018 роки та середньої націнки на ці вироби, що визначені у чеках РРО обчислив вартість тютюнових виробів у цінах придбання використаних для отримання доходу від продажу цих товарів.

За даними відповідача за 2017 рік обсяг продажу тютюнових виробів склав 6 195 721,54 грн., за 2018 рік 9 190 350,67 грн.

Виходячи з середньої націнки 6,9 %, вартість придбання цих тютюнових виробів склала у 2017 році 5 768 216,75 грн. проти 6 073 316,45 грн. задекларованих та у 2018 році 8 556 216,47 грн. проти 8 766 144,9 грн. задекларованих.

За актом перевірки № 390 збільшення зобов`язань з податку на додану вартість на 111829,9 грн. за основним платежем пов`язане з наступним.

В порушення п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 ПКУ позивач не включив до складу зобов`язань продаж товарів ТОВ «ФМСД» у сумі 4068,0 грн., із яких ПДВ 813,6 грн. за податковою накладною, зареєстрованою у Єдиному Реєстрі податкових накладних у липні 2016 року.

Позивач в порушення п.187.1 ст.187 ПКУ не включив до складу зобов`язань за 2017 рік ПДВ у сумі 343200 грн. з коштів, внесених гр. ОСОБА_4 на поточний рахунок позивача протягом 2017 року.

В порушення п.184.7 ст.184 ПКУ не збільшив базу оподаткування 2017-2018 років на вартість товарів придбаних для потреб оподатковуваної господарської діяльності, а подальше використання цих товарів для такої діяльності у подальшому не підтверджено.

Таким чином, за актом перевірки збільшено зобов`язання з ПДВ за 2017 рік на 776201,23 грн. та за 2018 рік на 181233,06 грн.

Висновок про зміну напрямку використання цих товарів відповідачем було зроблено на підставі даних про відсутність залишків нереалізованих товарів на кінець 2017 та 2018 років та розрахункової величини вартості товарів, пов`язаних з отриманням доходів протягом цих періодів. Для визначення розрахункової величини податкового кредиту відповідач використав задекларовані позивачем обсяги продажу тютюнових виробів та середньої торгівельної націнки на цей товар.

У акті перевірки відповідач зазначає, що позивач у порушення п.177.10 п.177 п178.6 ст.178 ПКУ не забезпечив належне ведення книги обліку доходів та витрат, облік товарних запасів, а також не підтвердив первинними документами всі задекларовані ним показники витрат за 2017-2018 рр.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги стверджував, що гр. ОСОБА_2 на банківський рахунок в ПАТ « Райффайзен банк Аваль» протягом 2017 року вносила частину виручки від продажу товарів здійснених за готівку та проведеної через належним чином зареєстровані реєстратори розрахункових операцій.

Посилаючись на ч. 3 п.9 Постанови НБУ від 12.11.2003р. №492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття і закриття клієнтів банків-резидентів і нерезидентів» позивач стверджує, що операції за рахунками клієнтів фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника, або за його дорученням на підставі довіреності.

Під час слухання справи позивач надав копію довіреності від 01 січня 2017 року, згідно якої ФОП ОСОБА_1 довіряє ОСОБА_2 вносити грошові кошти на поточний рахунок позивача, відкритий в ПАТ « Райффайзен банк Аваль» та отримувати виписки по даному поточному рахунку. Довіреність завірена підписом та печаткою позивача та штампом банку. Позивач наголошує, що гр. ОСОБА_2 діяла на підставі довіреності від 01.01.2017р. та вносила торгівельну виручку отриману від продажу товарів за готівку. Внесені кошти не є доходами від підприємницької діяльності, оскільки ці кошти включені до складу доходів як готівка, що отримана від продажу товарів та проведена через касовий апарат.

Відповідач наявність довіреності на момент перевірки заперечує.

Неправомірним вважає позивач і висновки відповідача про неправомірне віднесення до складу витрат 600 грн. нібито сплачених за охорону приватного будинку. Позивач стверджує, що ці кошти були сплачені за послуги зв`язку.

Заперечує також позивач проти методики відповідача щодо визначення витрат на придбання товарів із застосуванням середнього розміру торгівельної націнки та використання цих обчислень для визначення розміру податкового кредиту за 2017-2018 рік. Стверджує, що середній розмір націнки 6,9 % не відповідає дійсності, оскільки більша частина продажу товарів здійснювалась із націнкою 4,3 та 4,6 %, і така націнка на одинакові товари була різна виходячи з того, що товар придбавався у різних постачальників.

Позивач зазначає, що форма книги обліку доходів та витрат затверджена Наказом Міндоходів України від 16.09.2013р. № 481 не передбачає відображення залишків нереалізованих товарів на кінець звітного податкового періоду.

Поняття «Запаси» визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку «Запаси», затвердженого наказом Мінфіну України від 20.10.1999р. № 246, при цьому дія цього Положення відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №996-ХІУ не поширюється на фізичних осіб підприємців.

Позивач просить суд скасувати спірні податкові повідомлення рішення, рішення про застосування фінансових санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Під час слухання справи відповідач наполягав на правомірності висновків акту перевірки № 390 і просив відмовити позивачеві у задоволені його позовних вимог.

Щодо податкового повідомлення рішення № від 30.09.2019р., суд оцінюючи позиції сторін та висновки за актом перевірки № 390 виходить із наступного.

Відповідно до п.3.4 Інструкції « Про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів», затвердженою Постановою НБУ від 12.11.2003р. № 492, (в умовах дій цієї інструкції протягом 2017 року) банк відкриває поточний рахунок для здійснення підприємницької діяльності фізичній особі - підприємцю, яка не має рахунків у цьому банку, на підставі таких документів: заяви про відкриття поточного рахунку (додаток 4), що підписана фізичною особою - підприємцем або її представником; картки із зразками підписів.

Зразок підписів передбачав зразок підпису власника рахунку та зразок підпису довіреної особи для здійснення банківських операцій від імені підприємця, а тому складення позивачем довіреності на внесення коштів та отримання виписок по рахунку в банку та завірення цієї довіреності працівником установи банку - у 2017 році не передбачалось.

Частина 3 п. 9 Положення № 492 , яка передбачала можливість здійснення операцій з рахунками ФОП на підставі довіреності була введена в дію з 01.04.2019 р. Наказом НБУ від 01.04.2019р. № 56, а тому не може бути використаною для господарських операцій 2017 року.

Відповідно до положень п.177.2 ст.177 ПКУ для фізичних осіб особою - підприємців, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Тобто, оподаткуванню підлягають всі готівкові та безготівкові надходження від здійснення підприємницької діяльності підприємця.

У той же час, п.177.6 ст.177 ПКУ передбачається, що у разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб.

На думку суду, в межах перевірки, відповідач зобов`язаний був визначити економічну природу коштів, які було отримано на банківський рахунок позивача за участю гр. ОСОБА_2 , встановити зв`язок цих надходжень з підприємницькою діяльністю позивача, видами діяльності, що визначені у реєстраційних документах платника податків чи його діяльністю як фізичної особи.

Без встановлення приналежності отриманих коштів до видів діяльності гр. ОСОБА_1 чи ФОП ОСОБА_1 неможливе оподаткування цих коштів податком на доходи фізичних осіб, військовим збором, нарахування на ці кошти єдиного внеску на загальнодержавне обов`язкове державне соціальне страхування та включення цих коштів до бази оподаткування податком на додану вартість, оскільки законодавством України передбачено обов`язок нараховувати єдиний внесок та ПДВ лише на доходи отримані фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності та не передбачає такого обов`язку для фізичних осіб.

За 177.2 ст.177 ПКУ одним із головних елементів, що використовуються платником податку для обчислення оподатковуваного доходу є витрати такого платника податку.

Склад витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, для обчислення оподатковуваного доходу визначений положеннями п.177.4 ст.177 ПКУ. При цьому діючий порядок передбачає у якості належного підтвердження вказаних витрат первинні документи та розрахунки платника податку.

Як вбачається судом з акту перевірки № 390 для визначення розміру фактичних витрат позивача на придбання товарів, пов`язаних з отримання доходів від продажу цих товарів відповідачем використаний показник середньої торгівельної націнки на продані товари (тютюнові вироби) позивачем за 2017-2018 роки.

Для обчислення середнього розміру націнки позивачем використані контрольні стрічки з РРО які належали позивачеві та використовувались для оприбуткування готівкового продажу товарів позивачем за перевірені податкові періоди, методика такого розрахунку та підстави для її застосування в акті перевірки відповідачем не пояснюється.

Суд не може погодитись з такими розрахунками податкового органу для визначення розміру витрат для обчислення оподатковуваного доходу платника податку, оскільки такого порядку обчислення не передбачено жодними положеннями Податкового кодексу України, а використання середнього розміру націнки дозволить визначити лише приблизний розмір витрат і як наслідок приблизний розмір податкових зобов`язань платника податків та може свідчити про приблизне виконання його податкових обов`язків, що є неприпустимим.

З пояснень позивача, не спростованих відповідачем, вбачається що на протязі 2017-2018 років платник податків здійснював продаж різних видів тютюнових виробів, придбаних у різних постачальників. На вказані товари не передбачалось державного регулювання ціноутворення, а встановлювалась лише мінімальна ціна продажу тютюнових виробів кінцевому споживачеві.

Тобто, позивач у залежності від попиту та цін придбання на різні види тютюнових виробів встановлював різний розмір торгівельних націнок. При цьому мало місце встановлення різних розмірів торгівельних націнок на одні і ті ж найменування товарів у зв`язку із різними цінами придбання товарів.

На думку суду здійснення вказаних обчислень з метою визначення об`єкта оподаткування є недоцільним, оскільки для такого розрахунку має використовуватись показник витрат платника податку на придбання товарів, який і є кінцевою метою вказаних розрахунків.

Визначаючи середній показник торгівельної націнки за власним розсудом, відповідач діяв не у спосіб передбачений законом, оскільки як вже було зазначено такий механізм її визначення діючим законодавством не передбачений.

За таких підстав, на думку суду, відповідач не підтвердив належними доказами висновки про заниження позивачем доходів та завищення витрат під час обчислення оподатковуваного доходу для обчислення зобов`язань з податку на доходи за 2017-2018 роки і тому суд вважає обчислення зобов`язань з цього податку неправомірним і скасовує податкове повідомлення рішенням № повністю.

Оцінюючи правову позицію сторін стосовно збільшення податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску суд виходить із наступного.

Відповідно до 1.2 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України для фізичних осіб підприємців військовий збір нараховується та сплачується до бюджету в строки та у порядку визначеному для сплати податку на доходи фізичних осіб.

Аналогічно за ст.7 Закону № 2464 для фізичних осіб-підприємців єдиний внесок нараховується (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Виходячи з цього, суд вважає, що наслідком повного скасування податкового повідомлення рішенням № , у зв`язку з неправомірним визначенням оподатковуваного доходу є підстави для скасування податкового повідомлення рішення №, рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску від 30.09.2019р. № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019р. №Ф-000283305.

Вищезгаданий розрахунок середнього показника торгівельної націнки та витрат на придбання товарів відповідачем використано для обчислення бази оподаткування з податку на додану вартість, щодо товарів суми податку по яких були включені до складу податкового кредиту та не були використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності позивача.

Розглядаючи це питання, суд враховує такі приписи законодавства.

Відповідно до п.200.1 ст.200 ПКУ сума податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При цьому за ст.198 ПКУ розмір дозволеного податкового кредиту визначається як сумарний вираз підтвердженого належним чином складеними та зареєстрованими податковими накладними з ПДВ, сплаченого постачальникам у зв`язку із придбанням товарів (робіт, послуг) призначених для використання у господарській діяльності платника податку.

За п. 184.7 ст.184 ПКУ якщо товари/послуги, необоротні активи, суми податку по яких були включені до складу податкового кредиту, не були використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, такий платник податку в останньому звітному (податковому) періоді не пізніше дати анулювання його реєстрації як платника податку зобов`язаний визначити податкові зобов`язання по таких товарах/послугах, необоротних активах виходячи із звичайної ціни відповідних товарів/послуг чи необоротних активів, крім випадків анулювання реєстрації як платника податку внаслідок реорганізації платника податку шляхом приєднання, злиття, перетворення, поділу та виділення відповідно до закону.

На думку суду положення п.184.7 ст.184 ПКУ на які посилається відповідач, для визначення бази оподаткування мають застосовуватись виключно під час настання наслідків анулювання реєстрації платника ПДВ суб`єкта підприємницької діяльності.

У випадку не підтвердження використання придбаних товарів для потреб господарської діяльності платника податків мають застосуватись положення п. 198.5 ст.198 ПКУ.

За п.198.5 ст.198 ПКУ платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування;

б) в операціях, звільнених від оподаткування; в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

При цьому суд вважає, що обов`язок доведення зміни напряму використання придбаних товарів покладається на податкові органи.

Поряд з цим, суд не може погодитись із думкою позивача про відсутність обов`язку фізичних осіб - підприємців в частині ведення обліку товарних запасів під час здійснення торгівельної діяльності за готівку з використанням реєстраторів розрахункових операцій.

Згідно п.12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 05.07.1995 р. N 265/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі і фізичні особи підприємці), які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Таким чином, позивач незважаючи на відсутність необхідності ведення обліку товарних запасів під час заповнення книги обліку доходів та витрат, зобов`язаний був забезпечити облік товарних запасів за місцем реалізації товарів.

Оскільки законодавством України не передбачено форму такого обліку для фізичних осіб-підприємців, суд вважає, що позивач мав забезпечити ведення обліку товарних запасів у довільній формі у спосіб, який дозволяє відстежити оприбуткування товарів у кількісному та грошовому вимірах, їх продаж та кількісно-грошову оцінку залишків не реалізованих товарів.

Як встановлено перевіркою та не спростовано відповідачем практично весь продаж тютюнових виробів здійснено за готівку, яку оприбутковано через належним чином зареєстровані реєстратори розрахункових операцій. Для обліку готівкового продажу позивач використовував РРО моделі Mini-500.02.ME. За посібником з експлуатації цього РРО передбачається можливість отримати звіт з проданих товарів за обраний період.

На думку суду, незважаючи на відсутність у позивача обліку руху товарних запасів відповідач міг виходячи із інших документів платника податку обчислити розмір залишків цих товарів на кінець 2017 та 2018 років, обчислити достовірний розмір податкового кредиту позивача та уразі необхідності збільшити базу оподаткування на розмір нецільового використання придбаних товарів.

Не погоджується суд із висновками відповідача про необхідність збільшення зобов`язань за спірним податковим повідомленням рішенням від 30.09.2019 року № щодо операцій з продажу з товарів ТОВ «ФМСД» у сумі 4068,0 грн. із яких ПДВ 813,6 грн. за податковою накладною, зареєстрованою у Єдиному Реєстрі податкових накладних у липні 2016 року.

Відповідно до п.102.1 ст.102 ПКУ контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

За операціями позивача з ТОВ «ФМСД» у липні 2016 року податкові зобов`язання мали бути задекларовані платником податку у декларації з ПДВ за липень 2016 року. А за спірним податковим повідомленням рішенням № можуть бути переглянуті зобов`язання позивача починаючи з жовтня 2016 року.

Виходячи із наведеного суд вважає, що відповідач під час перевірки та у ході слухання справи не довів належним чином правомірність власних висновків про розмір занижених позивачем зобов`язань, які стали підставою для складення податкового повідомлення рішення № і тому суд приходить до висновку про необхідність повного скасування вказаного ППР.

Таким чином, позовні вимоги підлягають повному задоволенню, а судові витрати стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління державної податкової служби у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі від 30.09.2019р. № , № , № , рішення про застосування штрафних санкцій від 30.09.2019р. № , вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019р. № Ф-000283305.

Стягнути з Головного управління державної податкової служби у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 9605,00 грн (дев`ять тисяч шістсот п`ять).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.Ф. Попов

кат.