Справа № 640/17788/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В.,Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни в особі Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни в особі Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни в особі Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення Комісії від 09 квітня 2019 року №1/ІІ/ХІ/1 про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій; зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій, як особі, яка захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що підставою для надання особі статусу учасника бойових дій є документи, які підтверджують безпосередню участь особи в антитерористичній операції. Наказ керівника АТЦ при СБУ про перебування ОСОБА_1 у складі сил та засобів, не є доказом про його безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 колишній міліціонер взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Січ» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, перебував у відрядженні в районах проведення антитерористичної операції та був включений до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових завдань.

10 серпня 2018 року представник позивача звернувся до Головного управління Національної поліції України в місті Києві із заявою про надання документів, необхідних для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Головним управлінням Національної поліції України в місті Києві вказану заяву було направлено до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни.

09 квітня 2019 року Комісією було прийнято рішення № 1/ІІ/ХІ/1, яким позивачу відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій. Підставою для відмови слугувало відсутність документів про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції під час її проведення.

Не погоджуюсь з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413, визначено, що підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є: для осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, - документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення).

Згідно з пунктом 5 Порядку №413 рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається, зокрема, комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС (далі - комісія), - стосовно осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку.

Для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому та третьому пункту 2 цього Порядку, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу чи працювали особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо у районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади (абзац 1 пункту 6 Порядку).

Пунктом 8 Порядку передбачено, що у разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії.

Згідно пункту 4 розділу ІІ Положення про комісією Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 868 від 26.08.2016 року комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни у разі: відсутності документів, що містять достатні підтвердні докази і є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; надання недостовірних даних про осіб, зазначених у пункті 1 розділу І цього Положення; виявлення факту підроблення документів, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції.

Як встановлено та підтверджено відповідними наказами, позивач у період з 30 серпня 2014 року по 03 жовтня 2014 року, з 19 жовтня 2014 року по 23 листопада 2014 року, з 25 грудня 2014 року по 17 лютого 2015 року, з 13 березня 2015 року по 19 квітня 2015 року та 17 лютого 2015 року по 13 березня 2015 року, з 13 березня 2015 року по 19 квітня 2015 року, з 20 травня 2015 року по 21 липня 2015 року приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою від 20.09.2018 року №1/22 ( а.с.32).

Також вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи наказами, а саме:

- наказом № 153 о/с дск від 30 серпня 2014 року та наказами Служби Безпеки України № 234 від 22 серпня 2014 року, № 26 від 04 жовтня 2014 року, згідно яких позивач був відряджений в зону АТО з 30 серпня 2014 року по 03 жовтня 2014 року до м. Маріуполя Донецької області;

- наказом № 212 о/с дск від 17 жовтня 2014 року та наказами СБУ № 234 від 22 серпня 2015 року; № 81 від 26 листопада 2014 року, згідно яких позивач був відряджений в зону АТО з 19 жовтня 2014 року по 15 листопада 2014 року до м. Слов`янська Донецької області;

- наказом № 282 о/с дск від 09 грудня 2014 року та наказами СБУ № 234 від 22 серпня 2015 року, № 81 від 26 листопада 2014 року,згідно яких позивач був відряджений в зону АТО з 16 листопада 2014 року по 23 листопада 2014 року до м. Слов`янська Донецької області;

- наказом №298 о/с дск від 24 грудня 2014 року та наказом СБУ № 234 від 22.08.2015 року, згідно яких позивач був відряджений в зону АТО з 25 грудня 2014 року по 26 січня 2015 року;

- наказом № 31 о/с дек від 18.02.2015 року та наказом СБУ № 234 від 22 серпня 2015 року, згідно яких позивач був відряджений в зону АТО з 27.01.2015 року по 17.02.2015 року до м. Слов`янська та Курахове Донецької області;

- наказом № 30 о/с дск від 16 лютого 2015 року та наказами СБУ № 234 від 22 серпня 2015 року, № 59 від 28 лютого 2016 року, згідно яких позивач був відряджений в зону АТО з 17 лютого 2015 року по 19 квітня 2015 року до м. Слов`янська, Курахове та Піски Донецької області (зміни № 68 о/с дск/АТО від 20 квітня 2015 року);

- наказом № 88 о/с дек від 20 травня 2015 року та наказом СБУ № 145 від 20 травня 2015 року, згідно яких позивач був відряджений в зону АТО з 20 травня 2015 року по 20 липня 2015 року до м. Авдіївка, Курахове, Піски Донецької області (зміни № 137 о/с дек від 10 липня 2015) («Б» № 208 від 21 липня 2015 року).

Крім того, на виконання п. 4 Порядку № 413 Комісії були надані копії наказів Першого заступника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 22 травня 2015 року № 234 та від 28 лютого 2016 року № 59.

Зі змісту вказаних наказів вбачається, що працівників Міністерства внутрішніх справ України, зокрема рядового міліції ОСОБА_1 , міліціонер взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Січ» ГУ МВС України в м. Києві, було визнано такими, що перебували у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службовий (бойових) завдань.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, подані щодо позивача документи в повній мірі відповідали вимогам Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №413 та підтверджували факт того, що позивач приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей більше 30 календарних днів.

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що комісією Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій безпідставно і необґрунтовано відмовлено позивачу у встановленні статусу учасника бойових дій, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи те, що при вирішенні спірних правовідносин судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що комісія протиправно відмовила у встановленні позивачу статусу учасника бойових дій, а також, прийнявши до уваги наявність у позивача права на встановлення такого статусу, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є зобов`язання відповідача надати позивачу статус учасника бойових дій.

При цьому, відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень не існує, а тому суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження Комісії.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни в особі Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В.Файдюк

Є.І.Мєзєнцев