Справа № 340/3179/19
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року справа № 340/3179/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (у письмовому провадженні) адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (далі Міністерство) про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з заявою до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення від 27 вересня 2019 року №124, яким відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги (далі допомога).
Водночас просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити допомогу.
Зазначив, що під час проходження військової служби у 1985 році отримав поранення, яке призвело до розладів здоров`я, а у 2016 році встановлено стан інвалідності (3 група).
Звертає увагу, що Центральна військово-лікарська комісія Міністерства (далі Комісія) встановила причинний зв`язок між пораненням і захворюванням, яке розвилось до стану інвалідності.
Пояснив, що надав до Міністерства перелік усіх документів, які передбачені законодавством, котре діяло на час виникнення права на отримання допомоги.
Відповідач заперечив щодо задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.37-39).
Зазначив, що ОСОБА_1 не подав документ, котрий свідчить про причини та обставини поранення.
Ухвалою суду від 03 березня 2020 року прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с.50).
Суд, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені обставини і факти, що стали підставами звернення до суду.

Так, позивач в період 1984-1986 роки проходив військову службу в Республіці Афганістан (а.с.13-18).
09 червня 2016 року Комісія встановила, що множинні поранення голови та кінцівок (контузія головного мозку у 1985 році) колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , проявом яких стали рубці шкіри в анатомічних ділянках тіла, котрі зазначені у висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись військові дії (а.с.22-23).
08 липня 2016 року позивача визнано особою з інвалідністю (3 група) (а.с.20).
Причина інвалідності поранення, яке пов`язане з проходженням військової служби.
Такий правовий статус встановлено до серпня 2018 року.
01 вересня 2018 року правовий статус визначено безстроково (а.с.21).
23 квітня 2019 року позивач звернувся з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Комісаріат) про виплату допомоги, яка передбачена приписами статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) (а.с.4-10, 24).
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року, яке залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції від 05 листопада того ж року, зобов`язано Комісаріат скласти та подати до Міністерства висновок щодо виплати ОСОБА_1 допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності внаслідок поранення, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с.26-30).
27 вересня 2019 року Міністерство прийняло рішення №124, яким позивачу відмовлено у задоволенні заяви (а.с.32).
ОСОБА_1 одержав копію цього рішення 02 грудня 2019 року (а.с.4-10).
Підстава відмови неподання документу, що вказує на причини та обставини поранення.

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, Міністерство не заперечує право позивача на отримання допомоги відповідно до приписів пункту 4 частини 2 статті 16 Закону у разі подання повного переліку документів, які передбачені нормативно-правовим актом Уряду України.
Цією нормою права встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Отже, 08 липня 2016 року (встановлення інвалідності) у позивача виникло право на отримання допомоги.
На цей час не перебував на військовій службі, тому за отриманням допомоги мав звернутися письмово до Міністерства через Комісаріат.
Приписами частини 1 статті 16-4 Закону встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення допомоги, Міністерство має перевірити існування підстав, за яких її виплата не здійснюється.
Приписами частини 9 статті 16-3 Закону встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Такий Порядок встановлено приписами постанови Уряду України від 25 грудня 2013 року №975.
Приписами пункту 11 Порядку встановлено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи:
заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності;
завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії:
постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;
документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження;
сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;
документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Документ, що свідчить про причини і обставини поранення, подається, щоб з`ясувати причини і обставини поранення.
Тобто, заявник допомагає Міністерству провести перевірку заяви в частині дотримання приписів частин 1 статті 16-4 Закону.
Порядок не визначає конкретний перелік документів, що свідчать про причини та обставини поранення.
Тому, суд зробив висновок, що його треба вважати не вичерпним.
Такими документами є будь-які документи державних органів, медичних закладів та інше, котрі містять інформацію про причини і обставини (подію) поранення військовослужбовця, і зберігаються державою (військова частина, Міністерство або архівна установа).
Протокольне рішення Комісії та висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи не містять інформації про причини і обставини (подію) поранення, яке мало місце у 1985 році.
Про причини і обставини поранення експерти і спеціаліст дізналися зі слів позивача.
Однак, експерти і спеціаліст зробили висновок, що тілесні ушкодження на тілі (рубці) могли утворитися у згаданий час внаслідок осколкових поранень.
З часу отримання поранення і встановлення інвалідності минув 21 рік.
ОСОБА_1 набув правового статусу учасника бойових дій (а.с.19).
Отже, на час виникнення права на отримання допомоги ОСОБА_1 міг не зберегти документи, які містили інформацію про причини і обставини поранення.
Водночас такі документи мали зберігатися державою, тому що за кожним пораненням військовослужбовця завжди проводилось службове або кримінальне розслідування.
Міністерство, вирішуючи заяву ОСОБА_1 , не зверталося до відомчих архівних установ щодо надання інформації про збереження документів, які містять відомості про причини і обставини поранення (у тому числі у разі потреби до архіву Міністерства оборони РФ, де зберігаються документи часів СРСР).
Приписами пункту 15 Порядку встановлено, що рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.
Підстави відмови у задоволенні заяви про виплату допомоги у разі наявності поранення, що призвело до інвалідності, встановлені тільки приписами частини 1 статті 16-4 Закону.
Ця норма права не містить такої підстави як неподання документа про причини і обставини поранення.
Це виглядає абсолютно логічно, бо зібрання, перевірка і збереження таких відомостей є обов`язком держави, яка має володіти такою інформацією.
Підсумовуючи, суд зробив висновок про протиправність рішення Міністерства відносно ОСОБА_1 .
Захист порушено права полягає у зобов`язанні відповідача повторно розглянути звернення з урахуванням правового висновку суду.
Відсутність в архівних установах будь-якої інформації про причини та обставини поранення позивача не може спростовувати його наявність та механізму спричинення у період військової служби, який встановив спеціаліст і з котрим погодились експерти.
Водночас її відсутність має оцінюватись як відсутність доказів на підтвердження підстав щодо відмови у виплаті допомоги, які встановлені приписами частини 1 статті 16-4 Закону.
Отже, позов належить задовільнити частково.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , Міністерство керувалось правовим висновком Верховного Суду у адміністративній справі №822/220/18 (постанова від 10 квітня 2019 року) (а.с.51-59).
Приймаючи рішення, як суд касаційної інстанції, у справі за аналогічним позовом військовослужбовця до Міністерства, Верховний Суд зробив такі висновки.
«З огляду на наведене, Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 не додано документ, який свідчить про причини та обставини поранення, а рішення Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, викладене у формі протоколу № 634 від 24 вересня 2015 року, в обставинах цієї справи не є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання позивача.
Відтак, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом засідання комісії від 15 грудня 2017 року № 130 прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень та підстави для скасування цього рішення відсутні».

Пояснення стосовно відступу від правового висновку Верховного Суду.

Приписами частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування норм права обов`язкові до використання виключно для суб`єктів владних повноважень.
Що стосується суду, то обов`язкові для врахування.
Між врахуванням і використанням існує відмінність.
Якби її не існувало, то законодавець не вжив би цих два поняття стосовно різних суб`єктів.
Під «врахуванням» треба розуміти ознайомлення з ними та надання пояснень стосовно погодження.
Суд вправі відступити від правового висновку Верховного Суду лише у випадку детального обґрунтування незгоди з ним.
Таке твердження слідує з принципу незалежності суду, на рішення якого впливає виключно закон.
Так, суд погоджується з правовим висновком Верховного Суду, що рішення Комісії по встановленню причинного зв`язку поранення з інвалідністю та висновок експерта не розкривають причин та обставин поранення.
Про причини і обставини поранення експерти і спеціаліст дізнались зі слів ОСОБА_1 .
Тому, рішення Комісії, як і висновок спеціаліста, котрі надав позивач, не можуть вважатись документами, що свідчать про причини та обставини поранення.
Водночас суд не погоджується з висновком Верховного Суду, що неподання військовослужбовцем документа, що свідчить про причини та обставини поранення, за наявності останнього і висновку про зв`язок з інвалідністю є підставою відмови у задоволенні заяви про виплату допомоги.
Верховний Суд зробив висновок про наявність такої підстави щодо відмови у задоволенні заяви про виплату допомоги, аналізуючи виключно приписи Порядку.
Підстави щодо відмови у задоволенні заяви про виплату допомоги визначені виключно приписами частини 1 статті 16-4 Закону.
Серед них відсутня підстава щодо відмови у задоволенні заяви про виплату допомоги, яку зазначає Верховний Суд.
Верховний Суд не провів системний аналіз припису частини 1 статті 16-4 Закону, що встановлює підстави відмови у задоволенні заяви про виплату допомоги, і пункту 15 Порядку, котрий не встановлює жодних підстав відмови у задоволенні заяви про виплату допомоги.
Також Верховний Суд не зробив правовий аналізу мети надання документу, що свідчить про причини та обставини поранення, в розрізі виконання Міністерством обов`язку проведення перевірки заяви про виплату допомоги відповідно до приписів частини 1 статті 16-4 Закону.
Відмінність між методами правового аналізу норм права, які поширюються на спірні правовідносини, котрі застосував Верховний Суд і суд, дає право останньому, керуючись принципом незалежності, котру треба ототожнювати з відповідальністю, відступити від правового висновку суду касаційної інстанції.

Позивач не поніс судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.
Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України від 27 вересня 2019 року №124 в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про виплату одноразової грошової допомоги від 23 квітня 2019 року.
Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 квітня 2019 року про виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням правового висновку суду.
В іншій частині позову відмовити у задоволенні.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Р.І. Брегей