Справа № 500/2648/19
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2648/19

28 лютого 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Хоменко Л.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Мовчан А.О.,

представника третьої особи Грунди Р.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерство оборони України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 09.07.2019 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23.08.2019 № 112;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" та статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 300 - кратного протитокового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 23.05.2019 звільнений з військової служби. 09.07.2019 під час огляду МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. Надалі, у липні 2019 року позивач звернувся в Тернопільський обласний військовий комісаріат зі заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги (далі - ОГД), у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності. Однак, за результатами розгляду такої заяви та доданих до неї документів комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум своїм рішенням, оформленого протоколом від 23.08.2019 № 112, відмовила позивачу у призначенні ОГД, мотивуючи тим, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення II групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки.

Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки йому встановлена ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, а тому він має право на ОГД відповідно до абзацу першого пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Ухвалою суду від 25.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 22.01.2020 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду відповідно до статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (далі - КАС).

Ухвалою суду від 12.02.2020 продовжено процесуальні строки розгляду справи судом на 30 днів та оголошено перерву в судовому засідання для подання відповідачем доказів у справі до 28.02.20.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 12.02.20 позовні вимоги заперечував покликаючись на мотиви викладені у відзиві на позов. Водночас, у відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що підставою для встановлення ІІ групи інвалідності є втрата працездатності в межах від 65% до 80%, а тому у позивача, окрім отримання групи інвалідності, відбулися зміни ступеня втрати професійної працездатності у відсотках з 25 до 80 відсотків, як наслідок відсутні підстави для виплати позивачу ОГД відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII (арк. справи 45-48).

В судове засідання 28.02.20 відповідач не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи судом. Про причини неприбуття суд не повідомив, направив на адресу суду, на виконання ухвали суду, документи які були враховані відповідачем, або мали бути враховані при прийнятті оскаржуваного рішення.

Частиною першою статті 205 КАС визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник третьої особи в судовому засіданні суду пояснив, що позивачу правомірно було відмовлено у призначенні ОГД, оскільки між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення II групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки, а тому немає підстав для призначення ОГД відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII.

З огляду на зазначене та посилаючись на пояснення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог (арк. справи 37-38).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач у періодах з 23.11.2014 по 17.12.2014, з 17.07.2017 по 08.08.2017, з 18.09.2017 по 06.01.2018 та з 23.02.2018 по 23.04.2018 безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, про що свідчать відповідні довідки (арк. справи 20-21).

Відповідно до довідки МСЕК серії АГ № 0004741 від 26.02.2015 позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 25% без встановлення інвалідності. Причина такої втрати працездатності: травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

У зв`язку з визначенням ступеню втрати професійної працездатності позивачу виплачено ОГД в розмірі 36540 грн, що не заперечується учасниками справи.

23.05.2019 позивач звільнений з військової служби у відставку (за станом здоров`я), про що свідчить витяг з наказу від 23.05.2019 № 221.

09.07.2019 під час огляду МСЕК позивачу встановлено ІІ групу інвалідності. Причина такої інвалідності: захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини, про що свідчить відповідна довідка МСЕК (арк. справи 16).

У зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності позивачу видано також відповідне посвідчення (арк. справи 22).

Надалі, 15.07.2019 позивач звернувся в Тернопільський обласний військовий комісаріат зі заявою про виплату йому ОГД, у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності. До такої заяви позивач надав наступні документи: копію довідки МСЕК; копію свідоцтва про хворобу; копію витягу з наказу про звільнення; довідку про проходження військової служби; копію паспорта та РНОКПП; копії довідок про участь в АТО; довідку з реквізитами банку; згоду на збір та обробку персональних даних.

Тернопільський обласний військовий комісаріат листом від 19.07.2019 повідомив позивача, що документи на виплату ОГД оформлені та направлені у Департамент фінансів Міністерства оборони України для прийняття рішення щодо її виплати, створеною там відповідною Комісією (арк. справи 14).

За результатами розгляду такої заяви та доданих до неї документів комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум відмовила позивачу у призначенні ОГД, на підставі пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, мотивуючи тим, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення II групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки, про що свідчить пункт 6 витягу з протоколу від 23.08.2019 № 112 (арк. справи 19).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини першої статті 41 Закону № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

За приписами пункту 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Пунктом "б" частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Аналізуючи пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, суд дійшов висновку, що закон пов`язує підстави для відмови у здійсненні виплати одноразової грошової допомоги виключно з моменту первинного встановлення інвалідності.

У той же час абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII не містить подібних часових обмежень після первинного встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Водночас, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (пункт 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII).

Пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975) визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності;

- у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Таким чином, зазначений пункт Порядку № 975 визначає окремі дні (дати) щодо виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності та у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Суд встановив, що 26.02.2015 позивачу встановлено ступінь втрати працездатності без установлення інвалідності 25% внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, а 09.07.2019 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Тобто, позивачу у лютому 2015 року встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 25% без установлення інвалідності, а 09.07.2019 позивачу вперше (первинно) встановлена інвалідність, а саме ІІ група.

Таким чином, суд дійшов висновку, що саме з 09.07.2019 у позивача і виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до пункту 3 Порядку № 975.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.09.2019 у справі № 825/1380/18, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Водночас, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Враховуючи те, що з 09.07.2019 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, згідно пункту 6 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом засідання від 23.08.2019 № 112.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, відповідно до частини другої статті 245 КАС, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009, пункт 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 в справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Водночас, відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на зазначене та з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, виходячи з наведених вимог законодавства та вказаних рішень Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача, відповідно до статті 245 КАС, підлягають задоволенню шляхом:

- визнання протиправним та скасування пункту 6 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом засідання від 23.08.2019 № 112 про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 09.07.2019 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини;

- зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Порядку № 975 та статей 16, 16-3 Закону № 2011-XII у розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2019.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI, суд дійшов висновку, що підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати пункт 6 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом засідання від 23.08.2019 № 112 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 09.07.2019 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Зобов`язати Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" та статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2019.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.03.2020.

Реквізити сторін:

позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач Міністерство оборони України (місцезнаходження: Повітрофлотський проспект, 6, Київ 168, 03168, );

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільський обласний військовий комісаріат (місцезнаходження: вул. Січових Стрільців, 2, м. Тернопіль, 46001, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя Мірінович У.А.