Справа № 260/666/19
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 260/666/19 пров. № А/857/22/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

представника відповідача Бути Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянки Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Дору Ю.Ю.,

час ухвалення рішення 11:20:24,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 21.11.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Таджикистану ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, яким просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 23.04.2019 року № 176-19 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що приймаючи оскаржене рішення про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України не надала належної оцінки наведеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізувала належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснила дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про протиправність відповідного рішення відповідача від 23.04.2019 року № 176-19. Також, зважаючи на протиправність цього рішення, суд дійшов висновку, що для повного забезпечення захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. Вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Таджикистан), зокрема матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, Міністерства закордонних справ України, сектором збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, заявниця не надала достовірних та правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Таджикистан, а саме, її твердження про те, що вона піддавалась переслідуванню через належність діда до засновників Партії Ісламського Відродження Таджикистану, не є доведеним. Зокрема, апелянт посилається на те, що в її свідоцтві про народження вказано відомості про маму ОСОБА_2 , проте згідно з інформацією з відкритих джерел серед засновників Партії Ісламського Відродження Таджикистану відсутня особа, щодо якої за особовими даними можна встановити факт родинних зв`язків з матір`ю позивача. Крім того, позивач під час проведення співбесід змінювала свої покази та надавала неоднакові пояснення щодо свого знайомства і відносин з дідусем та іншими членами сім`ї, а також щодо дотримання правил релігії, яку вона сповідує ісламу, зокрема, ходити у медресе та носити хіджаб . Також апелянт наголошує, що позивач безперешкодно виїхала з Таджикистану у 2015 році, до приїзду в Україну проживала в інших країнах, сама вказувала, що її метою був виїзд в Польщу, спроби чого вона неодноразово вживала. При цьому, після прибуття в Україну вона звернулась із заявою про надання статусу біженця лише через три місяці. Наведене, на переконання апелянта, свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідування в країні походження. Крім того, апелянт посилається на лист Ради національної безпеки та оборони України від 23.10.2019 року № 458, в якому зазначено, зокрема, що значна частина бойовиків-терористів з числа громадян Таджикистану намагається легалізуватися в Україні під виглядом членів опозиційних рухів, фальсифікуючи дані про свою участь в політичній діяльності Таджикистану.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд з паспорта Республіки Таджикистану серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Таджикистан.

12.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до якої додала паспорт та свідоцтво про народження. Пізніше позивач надала також: лист (з перекладом) Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ) від 14.03.2019 року № 00866/19 щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників цієї партії, а саме ОСОБА_3 ; фотографії та аудіо- і відеофайли, на яких зображений її дідусь ОСОБА_4 . У заяві-анкеті позивач вказала, що причиною її виїзду з країни постійного проживання були серйозні загрози для життя через те, що вона є внучкою одного із засновників партії Ісламського Відродження Таджикистана та у зв`язку з чим її життя було в небезпеці. Просила підтримати права людини та надати статус біженця.

Згідно з протоколом співбесіди від 18.12.2018 року ОСОБА_1 повідомила, що виїхала із Таджикистану в 2015 році до Туреччини, тому що було небезпечно для батьків, оскільки дідусь був засновником ПІВТ. Пізніше виїхала до Ірану (Тегеран), а потім у Білорусь. Також зазначила, що хотіла потрапити до Польщі, проте поїхала до України.

Згідно з протоколом повторної співбесіди від 28.12.2018 року позивач додатково повідомила, що за останні чотири роки її сім`я дуже втомилася та вони хочуть статус і просять помогти їй навчатися і у подальшому вступити до вищого навчального закладу.

Отже, як підсумував суд першої інстанції, ОСОБА_1 як шукач притулку в Україні свої побоювання пов`язує стати жертвою переслідувань з боку органів влади Таджикістану за політичні переконання, як член родини одного із засновників забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.

Відповідно до Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.02.2019 року № 2018, підставою відмови є те, що належність заявниці до членів сім`ї особи, яка є засновником Партії Ісламського Відродження Таджикистану, є недоведеною.

Рішенням Державної міграційної служби України від 23.04.2019 року № 176-19 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу надіслано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 06.05.2019 року № 4.4/18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення відповідача з таких підстав.

Відповідно до п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 3671-VI) біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 «Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерств юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Відповідно до ч. ч. 11, 12 ст. 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Частиною 5 ст. 10 Закону № 3671-VI встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону № 3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе чртири основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

При цьому, як правильно вказав суд першої інстанції, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Також суд правильно зазначив, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Водночас, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 195-197 Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі подання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європи «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також відповідно до положень ст. 13 Закону № 3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як описано вище, згідно з Висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 28.02.2019 року № 2018щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначальною підставою відмови було те, що не доведено належність заявниці до членів сім`ї особи, яка є засновником Партії Ісламського Відродження Таджикистану, відповідно, на думку територіального органу міграційної служби, недоведеним є також її твердження, що у випадку повернення до країни походження (Таджикистану) матиме місце її переслідування з боку правоохоронних органів із вказаної підстави.

Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість таких висновків Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, з якими погодився відповідач і поклав у основу оскарженого рішення.

Так, як зазначено вище, ОСОБА_1 на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час співбесіди, а саме факту родинних зв`язків із ОСОБА_5 , надала такі докази: паспорт і свідоцтво про народження; лист від представника ПІВТ щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників партії, а саме ОСОБА_3 ; фотографії з дідусем та відеозвернення її дідуся ОСОБА_6 . Зокрема, у листі голови Партії Ісламського Відродження ОСОБА_7 від 14.03.2019 року № 00866/19 стверджено, що ОСОБА_8 , громадянка Таджикистану, є донькою ОСОБА_9 , одного із п`яти засновників ПІВТ та є дружиною ОСОБА_10 , з яким у неї є троє дітей, зокрема, донька ОСОБА_11 . У цьому листі також зазначено, що родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

Тобто в даному листі офіційна особа ПІВТ стверджує про наявність родинних зв`язків ОСОБА_12 з одним із засновників партії, а саме ОСОБА_3 , вказуючи конкретних осіб та їх персональні дані. При цьому, слід зазначити, що прізвище та ім`я дідуся позивача вказано ОСОБА_9 , який зазначається як співзасновник партії у відкритих джерелах.

Однак, як доречно вказав суд першої інстанції, Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області у висновку від 28.02.2019 року не надано жодної оцінки цьому листу.

Колегія суддів зазначає, що Державна міграційна служба України при прийнятті оскарженого рішення не перевірила описаних обставин і документів.

При цьому, слід також зазначити, що відповідач під час судового розгляду справи не навів мотивованих аргументів того, чому у спірному випадку надано перевагу загальній інформації з відкритих джерел над конкретною інформацією керівника ПІВТ та чому ним не вжито заходів щодо з`ясування причин описаних розбіжностей щодо прізвища та імені дідуся позивача.

Також, як правильно зазначив суд першої інстанції, як вбачається із Висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він зроблений в тому числі і на підставі матеріалів по країні походження (Таджикистан), зокрема матеріалів, що надані регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, Міністерства закордонних справ України, сектором збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, однак такі матеріали в особовій справі позивача відсутні. Разом з тим, гідно з відомостями Міністерства закордонних справ України Верховний суд Таджикистану рішенням від 29.09.2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. При цьому, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії. Крім того, у 2015 році Управління Верховного комісара ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ. Також суд правильно зазначив, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні, надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. При цьому, позивач подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже, її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародної спільноти, отже, проведений аналіз фактів щодо ОСОБА_1 , її родинних зв`язків із засновником ПІВТ, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Доводів апелянта про те, що позивач безперешкодно виїхала з Таджикистану у 2015 році, до приїзду в Україну проживала в інших країнах (Туреччина, Іран Білорусь), сама вказувала, що її метою був виїзд в Польщу, спроби чого вона неодноразово вживала, а також після прибуття в Україну звернулась із заявою про надання статусу біженця лише через три місяці, колегія суддів відхиляє, оскільки дані обставини самі по собі не є безумовним чи достатнім свідчення відсутності у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідування в країні походження, а також, як описано вище, основною підставою для відмови у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була недоведеність, на думку відповідача, факту її родинних зав`язків з одним із засновників ПІВТ, а питання щодо часу та способу виїзду позивача з Таджикистану, місця її проживання до дня звернення із вказаною заявою в Україні тощо, в ході розгляду цієї заяви не досліджувались і їм не надана будь-яка оцінка, що слідує із змісту зазначеного вище висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 28.02.2019 року.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач під час проведення співбесід змінювала свої покази та надавала неоднакові пояснення, колегія суддів зазначає, що орган Державної міграційної служби при розгляді заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення інформації, необхідної для оцінки достовірності доводів особи, яка звернулась з відповідною заявою, повинен провести з нею співбесіду, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей, а також врахувати всю наявну у нього інформацію, як надану заявником, так і здобуту з інших джерел.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на лист Ради національної безпеки та оборони України від 23.10.2019 року № 458 щодо ризиків і загроз національній безпеці у разі легалізації на території України громадян Республіки Таджикистан представників ПІВТ, колегія суддів не бере до уваги, оскільки інформація, викладена в цьому листі, не враховувалась відповідачем та його територіальним підрозділом в процесі розгляду заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що, приймаючи оскаржене рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23 квітня 2019 року № 176-19, Державна міграційна служба України не надала належної оцінки зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізувала належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснила дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, а тому оскаржене рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як описано вище, основним мотивом прийняття Державною міграційною службою України оскаржуваного рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була недоведеність факту її родинних зав`язків з одним із засновників ПІВТ та, як наслідок, відсутність доказів існування небезпеки у разі повернення до країни походження.

В свою чергу, як вбачається з оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України та матеріалів особової справи позивача, зокрема, висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 28.02.2019 року, відповідач, на думку колегії суддів, не в повній мірі врахував та не надав належну оцінку всім обставинам, інформації та доводам заявника, які мали значення для вирішення питання про визнання чи невизнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки саме такий спосіб відновлення порушених прав позивача, на думку колегії суддів, у спірному випадку є належним та ефективним.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі № 260/666/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги виключно у випадках, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року

У зв`язку із перебуванням судді Гудима Л.Я. згідно з наказом голови суду від 20.02.2020 року № 78-к/тм у відпустці в період з 28.02.2020 року до 09.03.2020 року, постанова, повний тест якої складено 06.03.2020 року, надіслана до Єдиного державного реєстру судових рішень 10.03.2020 року.