Справа № 826/8295/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8295/18 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету міністрів України, треті особи - Міністерство культури України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про визнання нечинним запису у додатку до Постанови КМУ № 878, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету міністрів України, треті особи - Міністерство культури України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про визнання нечинним запису у додатку до Постанови КМУ № 878, зобов`язання вчинити дії - закрито.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд іншому складу суду (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції невірно трактував вимоги викладені в позовній заяві, зазначивши, що предметом позову фактично є визнання історичного факту, що вік Одеси слід відраховувати з 1415 року, тоді як фактичною підставою позову є бездіяльність Кабінету Міністрів України.

Також, на думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно послався на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №522/16136/14-а, оскільки вимоги, викладені у постанові, не є тотожними з вимогами викладеними у позовній заяві, яка розглядається.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Згідно статті 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явились у судове засідання, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просила: визнати нечинним запису у додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року №878 "Про затвердження Списку історичних населених місць України" (далі - Постанова КМУ № 878) в розділі Одеська область: «м.Одеса - 1794 рік» та зобов`язати Кабінет міністрів України внести зміни до Постанови КМУ № 878 з наступним записом в розділі Одеська область: «м.Одеса - 1415 рік».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до постанови Верховної ради Украйни від 11.02.2015 року №184-VIII "Про відзначення пам`ятних дат і ювілеїв у 2015 році" датою першої писемної згадки про м. Одесу вказано 1415 рік. Однак, відповідно до оскаржуваної постанови, датою заснування м. Одеси визначено 1794 рік. Наявність вказаних розбіжностей, на думку позивача, порушує її конституційні права на правдиву історичну спадщину та не відповідає національним почуттям представника українського народу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету міністрів України, треті особи - Міністерство культури України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про визнання нечинним запису у додатку до Постанови КМУ № 878, зобов`язання вчинити дії - закрито.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про відсутність юридичного спору, на який би розповсюджувалась юрисдикція судів, оскільки питання визнання історичних дат не відноситься до компетенції суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням адміністративного судочинства згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами п.1 ч.1 = статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, списком постанови КМУ від 26.07.2001 року № 817 "Про затвердження Списку історичних населених місць України" в розділі Одеська область, в графі "дата заснування або першої писемної згадки" про місто Одеса вказано рік дати заснування міста - 1794.

Однак, Верховною Радою України 11.02.2015 року було прийнято постанову № 184-VI11 "Про відзначення пам`ятних дат і ювілеїв у 2015 році", відповідно до додатку вказаної постанови "Пам`ятні дати і ювілеї 2015 року", визначено, що на державному рівні відзначатимуться і вшановуватимуться пам`ятні дати і ювілеї відомих подій в Україні, зокрема 600 років з часу першої писемної згадки про місто Одесу (1415).

Отже, фактичною підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом є зобов`язання відповідача внести зміни до постанови КМУ № 878 шляхом зміни дати заснування м. Одеси, яка на думку позивача, не відповідає фактам історії. При цьому вимоги позовної заяви спрямовані на зобов`язання відповідача визнати цей факт за допомогою судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 статті 239 Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Виходячи зі змісту та обґрунтування позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність юридичного спору у даній справі, на який би розповсюджувалась юрисдикція судів, оскільки питання визнання історичних дат не відноситься до компетенції суду.

Натомість, правовим наслідком висновку про відсутність компетенції у суду доведення наукових фактів, є закриття провадження у справі, оскільки відсутність юридичного спору свідчить про те, що його розгляд перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Відповідно до ч.2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Утвердження правової держави відповідно до приписів ст. 1, другого речення ч. 3 ст. 8, ст. 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Як вже зазначалося, згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладених вище положень законодавства вбачається, що право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає судовому розгляду та не вбачає підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення.

Частиною 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вищевикладена правова позиція узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 березня 2019 року у справі № 522/16136/14-а.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 238, 239, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 10 березня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку