Справа № 520/1007/2020
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10 березня 2020 р. справа № 520/1007/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку спрощеного провадження згідно ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання противоправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України Харківській області, яке не виконало Постанову КМ України №793 від 03.10.2018р. та не внесло зміни до відповідних документів щодо нарахування пенсійного та страхового стажу у ОСОБА_1 в повному обсязі, чим порушило норми п.3 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із змінами та доповненнями від 03.10.2017р.; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Харківській області зарахувати працю ОСОБА_1 як підприємця на спрощеної системі оподаткування з 1 травня 2001 року до 31 грудня 2003, як пенсійний стаж 2 роки 8 місяців та включити цей період в повному обсязі для нарахування пенсії; 3) зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України Харківській області зарахувати працю ОСОБА_1 як підприємця на спрощеної системі оподаткування з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2010 року в повному обсязі та нарахувати йому страховий стаж 7 років, та зарахувати цей страховий стаж 7 років до загального пенсійного стажу необхідного для призначення пенсії; 4) внести ці зміни до персональної облікової картки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в систему персоніфікованого обліку в Пенсійному Фонді України; 5) стягнення судових витрат зі сплати судового збору.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що відомості персональної облікової електронної картки з системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України (а саме: довідки Форми ОК-5) містять недостовірні дані стосовно розміру страхового стажу за період роботи у якості самозайнятої особи - підприємця за спрощеною системою оподаткування з 01.05.2001р. по 31.12.2003р. та з 01.01.2004р. по 31.12.2010р. Зазначив, що у повному обсязі сплачував єдиний податок з моменту реєстрації як фізичної особи - підприємця, в розмірі передбаченому законодавством. Наголошував, що на підставі постанови КМУ №793 від 03.10.2018р. пенсійний орган повинен самостійно внести зміни до власної бази даних.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - пенсійний орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що обчислення страхового стажу громадянина має здійснюватись під час призначення пенсії. Наголошував, що відомості персональної облікової електронної картки не мають самостійного юридичного значення, оскільки страховий стаж має підтверджуватись особою під час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії шляхом подачі відповідних письмових документів. Стверджував, що оскільки громадянин до пенсійного органу з приводу внесення змін до показника страхового стажу не звертався і від центральних органів державної виконавчої влади відносно громадянина не отримувалось ніяких відомостей з приводу страхового стажу, то у пенсійного органу відсутні підстави для внесення будь-яких змін за власною ініціативою і за відсутності підтверджуючих ці зміни письмових документів. Указував, що вимоги громадянина заявлені на майбутнє.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації підприємницької діяльності, унаслідок чого з 28.04.2001р. набув правового статусу фізичної особи-підприємця.

Листом ГУ ДПС у Харківської області від 06.02.2020р. №2218/ФОП/20-40-57-06-20 підтверджені обставини того, що з 01.05.2001р. по 31.12.2010р. заявник здійснював підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, сплачуючи єдиний податок за ставкою у період 01.05.2001р.-31.12.2002р. у 200,00грн., у період 01.01.2003р.-31.12.2006р. у 180,00грн., у період 01.01.2007р.-31.12.2010р. у 200,00грн.

Також на підтвердження обставин перебування на спрощеній системі оподаткування до матеріалів справи надані копії свідоцтв про сплату єдиного податку НОМЕР_7 за період 2001р.-2003р. року, серії НОМЕР_1 за 2004р., серії НОМЕР_2 за 2005р., серії НОМЕР_3 за 2006р., серії НОМЕР_4 за 2008р., серії НОМЕР_5 за 2009р., серії НОМЕР_6 за 2010р.

У зв`язку з втратою свідоцтва про сплату єдиного податку за 2007 рік, на вимогу ухвали суду від 07.02.2020р. позивачем до матеріалів справи надані копії квитанцій про сплату єдиного податку за січень - грудень 2007 року.

У виписці з реєстру застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 від 10.01.2020р. період часу 01.05.2001р.-31.12.2003р. не указаний взагалі, період часу 01.01.2004р.-31.12.2010р. включений до страхового стажу у неповному обсязі.

Відповідно до службової записки ГУ ПФУ в Харківській області від 02.03.2020 року №2150/05-8-20 заявник, ФОП ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управління з 28.05.2001. За період 01.05.2001р.-31.12.2010р. був платником єдиного податку відповідно до Закону України "Про внесення змін до Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" та Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єкта малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/98. У зв`язку з цим, частина сплаченого єдиного податку (42%) спрямована Державним казначейством України до Пенсійного фонду зарахована в рахунок сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Заявник до пенсійного органу заяв з приводу внесення змін до обчислення страхового стажу не звертався.

Доказів надходження до пенсійного органу документів або відомостей про цей показник від центральних органів державної виконавчої влади матеріали справи не містять.

Заявник, вважаючи, що пенсійний орган за власною ініціативою був повинен обчислити страховий стаж на підставі постанови КМ України №793 від 03.10.2018р., а не здійснивши цього - вчинив бездіяльність, ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який прийнятий на зміну Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, оскільки і Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і Закон України «Про пенсійне забезпечення» регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні мають норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як акту права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Процедура подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" додатково регламентована нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (далі за текстом - Порядок №22-1).

Зокрема, за правилом п.п.1 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: 1) про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637; 3) індивідуальні відомості про застраховану особу (структурним підрозділом пенсійного органу) або довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам; 4) про місце проживання (реєстрації) особи; 5) про особливий статус особи.

Відповідно до п2.9 розділу ІІ Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

У силу п.2.22 розділу ІІ Порядку №22 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Як передбачено п.2.23 розділу ІІ Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

З наведених норм права слідує, що в аспекті підтвердження страхового стажу юридичне значення має саме обсяг матеріалів письмового звернення особи з приводу призначення пенсії.

Заявник у розумінні ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не набув суб`єктивного права на призначення пенсії, позаяк не досяг пенсійного віку.

Окрім того, у порядку ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заявник до Управління з приводу призначення пенсії взагалі не звертався.

Тому, суд вважає, що усі вимоги заявника заявлені на майбутнє та стосуються виключно тих правовідносин, котрі ще не склались у часі.

Відтак, позов належить залишити без задоволення через відсутність порушеного права.

Указане між тим, не звільняє суд від обов`язку надання оцінки іншим аргументам заявника, тому продовжуючи розгляд справи, суд виходить із таких міркувань.

Згідно з ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; роботодавців; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; податкових органів, територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або в порядку міжвідомчого обміну інформацією; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин; компаній з управління активами; зберігачів; інших джерел, передбачених законодавством.

Як визначено ч.2 ст.21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Відповідно до ч.3 ст.21 цього ж закону персональна електронна облікова картка застрахованої особи повинна містити такі відомості: 1) умовно-постійна частина персональної електронної облікової картки: унікальний номер електронної облікової картки; серія, номер і найменування документа, що посвідчує особу; прізвище, ім`я та по батькові на момент створення електронної облікової картки; прізвище, ім`я та по батькові на поточний момент; прізвище при народженні; дата народження; місце народження; стать; адреса місця проживання; адреса, за якою здійснено реєстрацію місця проживання; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку в паспорті); унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; громадянство; номер телефону (за згодою); відмітка про смерть; 2) частина персональної електронної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплачених страхових внесків та інші відомості, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат: код згідно з ЄДРПОУ або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку в паспорті) страхувальника (платника); рік, за який внесено відомості; розмір страхового внеску за відповідний місяць; сума сплачених страхових внесків за відповідний місяць; страховий стаж; кількість відпрацьованих застрахованою особою календарних днів (годин) за відповідний місяць; ознака особливих умов праці, що дають право на пільги в системі пенсійного забезпечення; сума заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), з якої сплачено страхові внески за відповідний місяць.

Згідно з п.5 ч.1 ст.16 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" застрахована особа має право звертатися із заявою до територіального органу Пенсійного фонду про уточнення відомостей, внесених до персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У спірних правовідносинах заявник із такою заявою до пенсійного органу не звертався.

При цьому, суд повторює викладені вище міркування, згідно з якими відомості персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування не мають самостійного юридичного значення, адже повинні бути підтверджені письмовими документами під час звернення особи за призначенням пенсії.

За визначенням ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отже, за загальним правилом до страхового стажу входить період трудової діяльності особи, за який були сплачені страхові внески у необхідному обсязі.

Водночас із цим, ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено виключення із загального правила, у силу якого періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За відсутності записів у трудовій книжці застосуванню підлягають правила Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637; далі за текстом - Порядок №637).

Постановою Кабінету Міністрів України №793 від 03.10.2018р. були внесені зміни саме до п.4 Порядку №637.

Звідси слідує, що і норми Порядку №637, і норми постанови Кабінету Міністрів України №793 від 03.10.2018р. присвячені регламентуванню тих правовідносин, які складаються при підтвердженні трудового (страхового) стажу особи у випадку звернення фізичної особи - громадянина до пенсійного органу із заявою установленого формуляра з приводу призначення пенсії.

Проте, ані положеннями постанови Кабінету Міністрів України №793 від 03.10.2018р., ані положеннями Порядку №637 на пенсійні органи не покладено обов`язків внесення змін до відомостей персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування за власною ініціативою, незважаючи як на відсутність письмового звернення зацікавленої особи, так і фізичну відсутність письмових документів, які б підтверджували такі зміни.

Отже, у спірних правовідносинах взагалі відсутня подія вчинення пенсійним органом бездіяльності як такої.

Вирішуючи спір, суд зважає, що згідно з п.п.1 п.31 розділу ХV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Суд зауважує, що п.п.1 п.31 розділу ХV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII також є виключенням із загального правила обчислення страхового стажу особи згідно з ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Проте, і приписами Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII законодавець не поклав на пенсійні органи обов`язку у зв`язку із запровадженням виключення із загального правила обчислення страхового стажу вносити за власною ініціативою та без підтверджуючих документів будь-які зміни до відомостей персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Розглядаючи справу, суд також бере до уваги, що відповідно до п.1 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у систем загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998р. №794; далі за текстом - Положення №794), персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно з п. 5 Положення № 794 персоніфікований облік здійснює ПФУ та його органи на місцях (далі - уповноважений орган).

Порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Реєстр застрахованих осіб) та порядок надання інформації з Реєстру застрахованих осіб, визначено Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, яке затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014р. №10-1 у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018р. №8-1 (далі за текстом - Положення №8-1).

Відповідно до п.4 розділу І Положення №8-1, реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України, який є володільцем даних Реєстру застрахованих осіб.

Згідно з п.2 розділу IV цього ж Положення до облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме:

персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування страхових внесків, про трудовий та страховий стаж, особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні та із загальнообов`язкового державного соціального страхування, період, який відповідно до законодавства зараховується до страхового стажу без сплати страхових внесків, кількість календарних днів перебування у трудових та цивільно-правових відносинах, проходження служби за відповідний місяць, що подаються страхувальниками у складі звітності;

відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства;

відомості про облік стажу окремих категорій осіб відповідно до законодавства;

відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність;

відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність;

відомості про суми добровільних внесків, передбачених договором про добровільну участь, які підлягають сплаті, та одноразової сплати особою єдиного внеску за попередні періоди, в яких особа не підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

відомості про суми доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

відомості електронних пенсійних справ, включаючи інформацію про паспортні дані пенсіонера та його місце проживання; копії документів, на підставі яких призначено пенсію (щомісячне довічне грошове утримання, допомогу на поховання тощо) та проводиться її виплата; інша інформація, з урахуванням якої визначаються розмір призначеної пенсії та розмір пенсії до виплати з часу її призначення до закриття пенсійної справи; інформація про членів сім`ї застрахованої особи, які знаходяться на її утриманні, та її дітей;

періоди страхового стажу на основі сплати страхових внесків та єдиного внеску системи обліку сплати страхових внесків;

інформація щодо виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, включаючи дані про підставу (дата та вид страхового випадку), дати початку та закінчення здійснення виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування виплат, їх вид, суми виплат;

інформація про звернення громадян до органів Пенсійного фонду України, включаючи дані про надання особам електронних послуг відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436 (відомості веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України);

інформація про фізичних осіб, які сплачують / за яких сплачують страхові внески до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

відомості про надання третім особам інформації з Реєстру застрахованих осіб, що стосується такої застрахованої особи.

Пунктом 3 розділу IV Положення №8-1 визначено, що відомості до Реєстру застрахованих осіб, зміни, уточнення до них вносяться в електронній формі в автоматичному режимі на підставі: звітності, що подається страхувальниками до Пенсійного фонду України, відомостей центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, підставою внесення змін у порядку п.3 розділу IV Положення №8-1 є відомості або страхувальників, або центральних органів виконавчої влади.

Звертаючись до суду, заявник визнав обставини відсутності звернення до пенсійного органу з приводу внесення змін до Реєстру.

У той же час, згідно з п.6 розділу IV Положення №8-1 відомості про застрахованих осіб та звіти щодо сум нарахованих страхових внесків за період до 01 січня 2011 року подаються лише за результатами перевірки, здійсненої за заявою страхувальника, та вносяться до Реєстру застрахованих осіб на підставі наказу керівника відповідного територіального органу у десятиденний строк після узгодження результатів перевірки.

Таким чином, законодавством чітко передбачено неможливість внесення пенсійним органом змін до Реєстру за власною ініціативою, адже приводом для вчинення відповідної управлінської дії з приводу зміни відомостей Реєстру є, зокрема, звернення зацікавленої особи і узгоджені результати вирішення пенсійним органом такого звернення.

Як встановлено судом із тексту і позову, і відзиву на позов, заявник після отримання довідки форми ОК-5, та у зв`язку з виявленням за власною думкою недостовірності показника страхового стажу, до пенсійного органу із заявою про здійснення перевірки встановлених розбіжностей не звертався.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією, законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.10.2004 № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши наведені учасниками справи аргументи добутими доказами в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України та перевіривши оскаржені управлінські діяння за критеріями ч.2 ст.2 КАС України, суд доходить до переконання, що у спірних правовідносинах пенсійний орган не допустив вчинення бездіяльності, у зв`язку із чим суд не знаходить підстав для обтяження пенсійного органу обов`язком вносити будь-які зміни до відомостей персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відсутності письмового звернення зацікавленої особи разом із підтверджуючими достовірність змін письмовими документами.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Старосєльцева