Справа № 420/6174/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6174/19

Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А. Дата і місце ухвалення: 23.12.2019р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

(у зв`язку із неявкою у судове засідання сторін, справа

розглядається в порядку письмового провадження

відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України)

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №193 від 09.10.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що позивач є громадянином Нігерії, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження через загрозу його власному життю внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань від представників радикальних мусульманських релігійних спільнот. Позивач вважає, що при прийнятті наказу №193 від 09.10.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не зазначило, яким чином встановлено, що під час перебування в Нігерії ОСОБА_1 не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками, що дає підстави для висновку про формальний підхід до розгляду справи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 23.12.2019р., з прийняттям нового судового рішення - про задоволення позову.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що наразі в Нігерії досить напружена ситуація у зв`язку з діяльністю на території країни радикальної мусульманської релігійної організації «БокоХарам», представники якої є нетерпимими до християн та свою нетерпимість вже протягом значного проміжку часу проявляють різними антигуманними, терористичними акціями, що супроводжуються підривами будівель та вбивствами мирного населення, які за віросповіданням належать до християн.

Також, апелянт посилається на те, що в Нігерії є напруженою ситуація в силу діяльності ісламійського скотарського напівкочового плем`я фулані та асоціації скотарів «Мієтті Аллах», переслідування якої зазнав позивач. Зокрема, 20.11.2002р. під час поїздки з батьками на гостювання до друзів ОСОБА_1 було атаковано скотарями фулані. Під час інциденту батьку позивача було підстрелено ногу та, коли його занесли до будинку друзів, родина через вікно спостерігала як скотарі фулані вбивали християн в селищі. Про вказані обставини позивач зазначав під час проведення з ним співбесіди, однак їм не надано належної оцінки.

Апелянт стверджує, що при вирішенні судом не враховано ситуації по країні походження ОСОБА_1 . При цьому, якщо звернутися до засобів масової інформації, то кількість терористичних акцій «БокоХарам» лише зростає, армія не може з ними впоратися, тому християнське населення перебуває постійно в небезпеці, що створює підстави надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Нігерії, місце народження - Нігерія, за національністю нігерієць, віросповідання - християнин (римо-католик), рідна мова - англійська, володіє мовами ангана та хауса, сімейний стан - розлучений.

07.04.2012 року позивач залишив країну постійного проживання авіарейсом Кадуна (Нігерія) - Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна).

На територію України ОСОБА_1 прибув 08.04.2012р. легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 від 16.06.2008р. та оформленої візи типу О серії НОМЕР_2 строком дії до 30.05.2012р., місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

23.09.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області склало висновок від 09.10.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що за результатами проведених заходів було встановлено, що історія переслідування заявника не містить будь-яких обставин або умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». За матеріалами справи в особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, ст.14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю особи, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.10.2019р. №193 було відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 5/1-336 від 09.10.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 отримав 15.10.2019р.

Не погоджуючись з правомірністю наказу №193 від 09.10.2019р. ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем, в обґрунтування його заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не надано доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, за висновками суду першої інстанції, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.

Так, згідно ч.1 ст.5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч.1 ст.8 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

За правилами ч.6 ст.8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наведеного вбачається, що підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

В свою чергу, згідно п.п. 4, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Також, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

Однак, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань він не зазнав.

Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою.

Колегія суддів наголошує, що позивач покинув країну громадянської належності з метою навчання на території України у 2012 році легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 від 16.06.2008р. та оформленої візи типу О серії НОМЕР_2 строком дії до 30.05.2012р.

З квітня 2012 року по вересень 2019 року позивач не звертався за міжнародним захистом, при цьому, з 25.10.2017р. до моменту звернення (23.09.2019р.), тобто майже 2 роки, позивач перебував на території України у якості нелегального мігранта.

Щодо проблематики переслідування в країні громадянської належності позивач стверджує, що не може повернутися до країни громадянської належності у зв`язку з ймовірною загрозою зазнати переслідування з боку терористичних угруповань « БокоХарам », скотарського напівкочового плем`я фулані та асоціації скотарів «Мієтті Аллах ». Позивач вказав, що 20.11.2002р. під час поїздки з батьками на гостювання до друзів, їх було атаковано скотарями фулані. Під час даного інциденту батька позивача нібито було підстрелено в ногу. Після того як батька занесли до будинку друзів, родина через вікно спостерігала, як скотарі фулані вбивали християн в селищі. Додатково позивач зазначив, що до правоохоронних органів вони не зверталися.

Однак, ні до органу ДМС, а ні під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанціях, ОСОБА_1 не було зазначено конкретних та підтверджених елементів особистих переслідувань або переслідувань його близьких родичів з боку скотарів фулані, « БокоХарам » або « Мієтті Аллах ».

Позивач під час співбесід чітко зазначив, що особисто ніколи не зазнавав переслідувань чи будь-яких проблем з вищевказаними терористичними угрупованнями.

При цьому, під час проведення співбесіди з позивачем (протокол співбесіди від 08.10.2019р.) ОСОБА_1 зазначав, що до 2010 року він проживав на території Нігерії, мав загальні права громадян Нігерії та не зазнавав ніяких загроз, а після даного випадку більше нічого суттєвого не траплялось до моменту його виїзду з країни громадянської належності.

В протоколі співбесіди від 09.10.2019р. зазначено, що позивача наразі не розшукують на Батьківщині, він має можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності, мав можливість цілковито дотримуватися канонів віросповідання в регіоні постійного проживання, у нього ніколи не виникало проблем або конфліктів з цивільним населенням країни громадянської належності, він ніколи не був учасником міжетнічних або міжрелігійних конфліктів, ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали жодних пригнічень, обмежень або дискримінації у порівнянні з іншими громадянами Нігерії.

Таким чином, матеріалами особової справи встановлено, що позивач ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Близькі родичі позивача також ніколи не переслідувалися за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Також, колегія суддів враховує, що на території країни громадянської належності без жодних проблем залишились проживати родичі та члени сім`ї позивача, яких, як зазначає сам позивач, як на момент його виїзду з Нігерії, так і на теперішній час, ніхто не переслідує за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись.

Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно наголошено, що позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Нігерії. Твердження позивача в позові щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Нігерії є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину чи переслідування його родичів. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер.

Зазначені висновки суду підтверджуються і тими обставинами, що до України позивач прибув в 2012 році, державний кордон перетнув легально.

Вперше до України позивач прибув у 2010 році на навчання. Під час навчання на території України він повертався на територію Нігерії на зимові канікули наприкінці грудня 2011 року та проживав там до квітня 2012 року, що вказує на відсутність у нього суб`єктивних побоювань зазнати загрози переслідувань у випадку повернення на Батьківщину. Під час перебування на канікулах позивач відпочивав та робив документи до України, проблем під час проживання не зазнавав, про що останній зазначив при проведенні з ним співбесіди 08.10.2019р.

Як встановлено відповідачем, на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу відповідно до ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративне правопорушення за проживання без документів на право проживання.

Саме у зв`язку із притягненням позивача до адміністративної відповідальності останній подав заяву про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

При цьому, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача, так само і в позовній заяві та апеляційній скарзі, позивачем не зазначено, що йому перешкоджало раніше звернутись до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ці обставини вказують на необґрунтованість ймовірних побоювань позивача зазнати переслідування у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів причини звернення позивача вказані в заяві та свідчить про те, що дане звернення до ГУДМС України в Одеській області обумовлене лише потребою у легалізації на території України після застосування до нього адміністративного штрафу.

Обставини щодо звернення позивача до ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, саме з метою легалізації свого перебування на території України підтверджуються і наданими позивачем поясненнями під час проведених відповідачем з ним співбесід, згідно яких позивач чітко вказав на те, що бажає легалізувати своє перебування в Україні з метою законного проживання.

Також, колегія суддів враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проте, відповідачем вірно вказано на те, що про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання позивачем паспортного документа. Позивач мав на руках національний паспорт та покинув країну громадянської належності легально, без будь-яких перешкод з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Позивачем не вказано жодного факту, який би можливо було розцінювати, як відмову в захисті країни громадянської належності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Відносно додаткової форми захисту, колегія суддів зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визнав обґрунтованим висновок відповідача про те, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а так само відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини згідно п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, подана позивачем заява є очевидно необґрунтованою.

Посилання позивача в поданій апеляційній скарзі на те, що відповідач не дослідив в повній мірі рівень небезпеки в країні походження позивача, який існував станом на час прийняття спірного рішення, колегія суддів вважає безпідставними. Так, зокрема, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась інформація щодо країни походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Проведеним аналізом інформації по країні походження ОСОБА_1 ГУ ДМС України в Одеській області було встановлено, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням «БокоХарам» та досягає великого прогресу в протистоянні тероризму на північному сході країни. При цьому, встановлено, що діяльність угрупування «БокоХарам» розповсюджена лише у північно-східних прикордонних районах Нігерії на кордоні з Камеруном та Чадом. Відповідно до наявної інформації останнє місце проживання ОСОБА_1 - м.Кадуна, яке знаходиться у центральній частині Нігерії, що спростовує ймовірність зазнати шкоди фізичного чи іншого насильства з боку представників зазначеного угрупування у вказаному регіоні. Водночас, відзначається можливість використання позивачем альтернативи внутрішнього переміщення шляхом переїзду до більш спокійних регіонів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, проводилась відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, та з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього рішення відсутні.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 23 грудня 2019 року немає.

Відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 березня 2020 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук