Справа № 280/2864/19
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2020 року м. Дніпросправа № 280/2864/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року (суддя Кисель Р.В.) по справі №280/2864/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-84426-51 від 19.11.2018р. в сумі 15819,54 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що оскаржувана вимога винесена відповідачем з огляду на його позицію про те, що позивачка є зареєстрованим суб`єктом підприємницької діяльності (ФОП) та нею не був сплачений єдиний внесок на соціальне страхування за 2018 рік. Позивачка вказувала на те, що хоча відомості про неї, як суб`єкта підприємницької діяльності і були внесені до ЄДР, однак позивачка ніколи не реєструвалася як суб`єкт підприємницької діяльності, у зв`язку з чим у неї не виникала обов`язку сплачувати ЄСВ.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішуючи спірні відносини між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що свідчать відомості із ЄДР. Обов`язком зареєстрованого суб`єкта підприємницької діяльності є сплата єдиного страхового внеску у розмірі та у строки, які визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Встановивши те, що позивачкою вказаний обов`язок не було виконано у періоді, що визначений у спірній вимозі, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску. При цьому, надаючи оцінку аргументам позивачки, суд першої інстанції вказав на те, що позивачкою не було надано доказів щодо оскарження дій (рішень) державного реєстратора про внесення інформації відносно позивачки як суб`єкта підприємницької діяльності до ЄДР.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Позиція позивачки фактично полягає у тому, що в період, за який нараховано єдиний внесок, нею не здійснювалась підприємницька діяльність. У вказаний період позивачка перебувала у трудових відносинах з Підприємством, який і сплачувало такий внесок з її заробітної плати. З цих підстав позивачка вказує на відсутність у нею обов`язку сплачувати ЄСВ як суб`єкт підприємницької діяльності. Крім цього позивачка наполягає на тому, що вона ніколи не подавала заяв про реєстрації суб`єктом підприємницької діяльності, а відомості про неї внесені до ЄДР

помилково, що підтверджується наданими суду доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін з огляду на його законність і обґрунтованість. Фактично позиція відповідача полягає у тому, що сам факт реєстрації позивачки суб`єктом підприємницької діяльності є підставою для сплати останньою єдиного внеску.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_2 Л ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ), зареєстрована як фізична особа-підприємець Приморським районним управлінням юстиції Запорізької області 01.01.2002, перебуває на обліку в БОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області з 01.01.2002 за №121. 04.02.2014 була зареєстрована платником з ЄСВ, перебуває на загальній системі оподаткування, відомостей щодо припинення підприємницької діяльності відсутні (згідно інформаційної бази даних податкового органу ІС Податковий блок та відомостей з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань). Зазначені обставини підтверджуються витягом з інформаційної бази даних податкового органу ІС Податковий блок та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 23.01.2019, наданого позивачем, ОСОБА_1 дата та номер запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця 01.01.0001, відомості відсутні; 03.02.2014 взята на облік Головним управлінням регіональної статистики; 04.02.2014 взята на облік Приморською ОДПІ ГУ Міндоходів в Запорізької області як платник єдиного внеску; 31.01.2014 - включення відомостей про фізичну особу підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію, вважається недійсним (а.с.13-15).

Станом на 31.10.2018р., за позицією контролюючого органу, за позивачем обліковувалася недоїмка у розмірі 15819,54грн.

19.11.2018 року відповідачем винесено вимогу № Ф-84426-51 про сплату боргу (недоїмки) за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 15 819,54 грн.

Правомірність та обгрунтованість вказаної вимоги є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Так встановлені обставини справи свідчать про те, що підставою для прийняття оскаржуваної вимоги стали висновки контролюючого органу про те, що позивачкою у 2018 році не було сплачено єдиний внесок на соціальне страхування. При цьому позиція відповідача щодо обов`язку сплати єдиного внеску, ґрунтується на тому, що сам факт наявності в ЄДР відомостей про позивачку, як зареєстрованого суб`єкта підприємницької діяльності (ФОП), незалежно від того чи фактично нею такаю діяльність здійснювалась, є підставою для сплати єдиного внеску на соціальне страхування.

Встановлені обставини справи також свідчать про те, що у 2018 році, як і до вказаного періоду, позивачка перебувала у трудових відносинах з підприємствами, які і сплачували єдиний внесок за свого працівника, що підтверджується копією трудової книжки та інформацією ПФУ про сплачені страхові внески.

З приводу таких обставин відповідач зазначає те, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не визначає таких підстав для звільнення від сплати єдиного внеску для зареєстрованих суб`єктів підприємницької діяльності, як їх перебування у трудових відносинах.

З огляду на суть спірних відносин, які виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020р. (справа №480/4656/18), у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), у постанові від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).

Отже оскільки встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що у періоді, за який контролюючим органом позивачці нараховані суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, остання перебувала у трудових відносинах як найманий працівник та за неї роботодавцями сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем не було надано доказів здійснення позивачкою підприємницької діяльності, у спірному періоді, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність винесення контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-84426-51 від 19.11.2018р. в сумі 15819,54 грн.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст.317, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року по справі №280/2864/19 скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-84426-51 від 19.11.2018р. в сумі 15819,54 грн. визнати неправомірною та скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 03.03.2020р.

Повне судове рішення складено 04.03.2020р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк