Справа № 240/11071/19
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11071/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

05 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року (м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року позов задоволено, а саме: визнано протиправним і скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2 групи з 4 червня 2019 року внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаними із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 9 серпня 2019 року №105; зобов`язано Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, як інваліду 2 групи з 4 червня 2019 року внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаними із захистом Батьківщини відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 з урахуванням попередніх виплат.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, відповідач зазначив, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися не відбувається.

Відзив позивача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом до 31 жовтня 2018 року (а.с.11).

У період з 4 липня 2014 року до 13 серпня 2014 року та з 13 травня 2015 року до 7 червня 2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу на території проведення Антитерористичної операції та приймав участь в бойових діях (копія довідки №175 від 21 липня 2017 року (а.с.12).

Під час участі в бойових діях 13 серпня 2014 року ним отримано вогнепальне осколкове сліпе поранення, що підтверджено довідкою військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 30 вересня 2014 року №2442 (а.с.13).

1 грудня 2014 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності, внаслідок отриманого мною поранення (копія довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія ЖИА №003951 (а.с.17).

У подальшому під час участі у бойових діях 7 червня 2015 року ОСОБА_1 отримано травму, що підтверджено довідкою військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 8 червня 2015 року №4126 (а.с.14).

27 січня 2016 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 повторно встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності, внаслідок отриманої ним травми (копія довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія 12ААА №015053 (а.с.18).

У зв`язку з встановленням ОСОБА_1 10% втрати працездатності без встановлення групи інвалідності військовою частиною НОМЕР_2 виплачено йому одноразову грошову допомогу відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" в сумі 8526,00 грн згідно довідки МСЕК №2 серія ЖИА №003951 та в сумі 9646,00 грн згідно довідки МСЕК №2 серія 12ААА №015053, а всього виплачено 18172,00 грн, що підтверджено довідкою військової частини НОМЕР_2 від 20 червня 2019 року №3404 (а.с.15).

У подальшому 17 грудня 2018 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 первинно встановлено третю групу інвалідності з 4 грудня 2018 року, яка настала внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаних із захистом Батьківщини (копію довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія 12 ААБ №101854 (а.с.19).

На думку позивача, він як інвалід 3 групи з 4 грудня 2018 року набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірах та порядку відповідно до чинних статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).

Відповідно до встановленого Порядку №975, ОСОБА_1 була подана заява до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) для виплати одноразової грошової допомоги МОУ згідно з статтею 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, як інваліду третьої групи з 4 грудня 2018 року та додані необхідні документи.

Житомирський ОВК направив до Міністерства оборони України документи (висновок) щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи внаслідок захворювання, яке так, пов`язане із захистом Батьківщини.

Проте протокольним рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби (далі - комісія МОУ) від 5 квітня 2019 року №41 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що встановлення групи інвалідності відбулася в понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності (а.с.20).

У подальшому 11 червня 2019 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 4 червня 2019 року, яка настала внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаних із захистом Батьківщини (копія довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія 12 ААБ №548629 (а.с.4).

На думку позивача, він, як інвалід 2 групи з 4 червня 2019 року набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірах та порядку відповідно до чинних статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" та Порядку №975.

Відповідно до Порядку №975 ОСОБА_1 повторно подав заяву до Житомирського ОВК для виплати одноразової грошової допомоги МОУ згідно з статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", як інваліду другої групи з 4 червня 2019 року та додав необхідні документи.

Житомирський ОВК направив до Міністерства оборони України документи (висновок) щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи внаслідок захворювання, так, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Проте протокольним рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 9 серпня 2019 року №105 МОУ відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи з посиланням на те, що зміна групи інвалідності відбулася в понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності (а.с.21).

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи з 4 червня 2019 року відповідно до Порядку №975 та статей 16, 16-3 Закону №2011-ХІІ з урахуванням раніше виплаченої суми, а тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Так, предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу, як інваліду ІІ групи, встановлену йому при повторному огляді з 4 червня 2019 року.

Відповідно до абзацу третього пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці МСЕК.

Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, який набрав чинності з 1 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Положення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2014 року.

Згодом, Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набрав чинності з 1 січня 2017 року, далі - Закон №1774-VIII) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Тобто, на момент первинного встановлення позивачу часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності - 1 грудня 2014 року зазначений вище Закон №2011-ХІІ у редакції змін, які набрали чинності 1 січня 2017 року, та Порядок №975 не містили норми, яка б встановлювала строк реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні особі інвалідності за наслідками повторного медичного огляду.

Саме вказані норми стали підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, у силу статті 58 Конституції України, норми пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII у редакції Закону №1774-VІІІ, яка набрала чинності 1 січня 2017 року не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинно групи інвалідності (після встановлення відсотка втрати працездатності) за часовий проміжок з 2014 по 2018 рік, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі.

Стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ у редакції до 1 січня 2017 року не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності, однак, разом з тим, суд бере до уваги і те, що ІІІ група інвалідності встановлена позивачу первинно 4 грудня 2018 року, а друга група інвалідності встановлена позивачу повторно з 4 червня 2019 року.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, отже, позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №825/1380/18.

Що стосується спливу 2-х річного терміну з дати встановлення 10% втрати працездатності до дати встановлення II групи інвалідності, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Визначення % втрати працездатності здійснюється МСЕК як із встановленням групи інвалідності, так і без встановлення групи інвалідності.

Інвалідність - соціальна недостатність (дезадаптація) внаслідок обмеження життєдіяльності людини, яка викликана порушенням здоров`я зі стійким розладом функцій організму, що призводить до необхідності соціального захисту і допомоги.

Особа з інвалідністю - це є особа зі с т і й к и м розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті.

Група інвалідності при наслідках травми чи захворюванні встановлюється залежно від видів порушення функцій організму людини, критеріїв життєдіяльності .

Порушення професійної працездатності - найчастіша причина соціальної недостатності, яка може виникати первинно, коли інші категорії життєдіяльності не порушені, або вторинно на основі обмеження життєдіяльності.

При визначенні ступеня втрати професійної працездатності у відсотках враховується вираженість порушень функцій організму потерпілого, що призводять до обмеження здатності до трудової діяльності та інших категорій життєдіяльності.

Ступінь втрати професійної працездатності потерпілому у відсотках встановлюється безстроково незалежно від віку у випадку анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, несприятливого прогнозу відновлення працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання зі стійким порушенням професійних здібностей.

Вказані поняття (встановлення групи інвалідності та визначення втрати професійної працездатності) є самостійними та не можуть ототожнюватись (інакше кажучи, ознака повторності застосовується суто до кожного поняття окремо, а не в поєднанні).

Саме тому, абз.2 п.4 ст.16-3 Закону № 2011-XII не містить часових обмежень для отримання одноразової грошової допомоги у випадку первинного встановлення групи інвалідності після визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках без встановлення інвалідності.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, між встановленням попередньої групи інвалідності (ІІІ групи з 4 грудня 2018 року) до 4 червня 2019 року - дати встановлення вищої групи інвалідності (ІІ групи) два роки не минуло.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 16-2 Закону №2011-ХІІ розмір одноразової грошової допомоги призначається і виплачується у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

Крім того, суд зазначає, що за результатами аналізу практики Європейського Суду з прав людини (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України", пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України") та статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод дійшов висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності (меншого відсотка втрати працездатності). В даному випадку основним критерієм для призначення одноразової допомоги має слугувати той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи з 4 червня 2019 року відповідно до Порядку №975 та статей 16, 16-3 Закону №2011-ХІІ з урахуванням раніше виплаченої суми, а тому позов підлягає задоволенню. А відтак, Міністерством оборони України неправомірно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно доводів апелянта про втручання суду першої інстанції до дискреційних повноважень відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дійсно виконання дискреційних повноважень надає суб`єкту владних повноважень можливість здійснювати вибір варіанта рішення відповідно до власних міркувань, не обмежуючись чітко визначеним варіантом вирішення, але в межах і в спосіб, що визначені законом, з урахуванням наступного.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (ч. 4 цієї статті).

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо передбачено п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Зі змісту положень, закріплених у п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачається, що у випадку порушення прав позивача, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Верховний Суд України у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі N 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Олссон проти Швеції" (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року.

При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними. Фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п.1 статті 8.

Таким чином, з огляду на встановлення протиправності оскаржуваної відмови відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача, а також гарантією того, що спір між сторонами буде вирішено та не потребуватиме додаткового втручання суду, є зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 05 березня 2020 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.