Справа № 441/2241/19
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№441/2241/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби Львівській області, в якому просить:

- прийняти позовну заяву до розгляду;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області №Ф-7191-55 від 20 листопада 2019 року;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , індивідуальний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем було порушено строки обчислення боргу зі сплати єдиного соціального внеску, що мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки. Відтак, податковий орган порушив процедуру, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Вказує, що контролюючий орган мав право нараховувати єдиний соціальний внесок, прийнявши вимогу про його сплату на підставі: акту перевірки, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу) на суми яких відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» нараховується внесок. Зазначає, що протягом декількох останніх років не подавав звітність, а податковий орган не проводив перевірку щодо його діяльності та доходу як фізичної особи-підприємця. Стверджує, що не подавав до відповідача бухгалтерські та інші документи, а тому надіслання відповідачем спірної вимоги від 20 листопада 2019 року є протиправним, оскільки відомості з інтегрованої картки платника єдиного внеску та Реєстру не входять до переліку тих документів, що підтверджують суми виплат (доходу).

Зазначає, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» не містить застереження для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування стосовно сплати єдиного соціального внеску незалежно від отримання доходу. При цьому, внесок нараховується виключно на самостійно визначену суму доходу. Таким чином, на думку позивача, у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницької діяльності) не виникає обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок у мінімальному розмірі.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що відповідно до реєстраційних та облікових даних платників податків інформаційної системи органу доходів і зборів фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 16.08.2002 року до 12.12.2019 року перебував на податковому обліку (№1363) в Городоцькому управлінні ГУ ДПС у Львівській області. Дата взяття на облік позивача, як платника єдиного внеску 16.08.2002 року. Станом на 12.12.2019 року стан платника « 11» - припинено, але не знято з обліку (інтегровані картки платника не пусті).

Зазначає, що згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 31.10.2019 року заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по сплаті єдиного внеску становила 26539,26 грн. Заборгованість виникла за рахунок несплати єдиного внеску за 2018 рік в сумі 15819,54 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2018 році 819,06 грн.), за 2018 рік в сумі 10719,72 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2019 році 918,06 грн.). Вказує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 20 листопада 2019 року №Ф-7191-55 на суму 26539,26 грн. сформована відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування».

Відповідач стверджує, що на дату формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7191-55 від 20 листопада 2019 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, не перебував у стані припинення чи ліквідації та знаходився на загальній системі оподаткування.

Також вказує, що ним правомірно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки), оскільки з 01.01.2017 року Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску покладено на платників, вказаних у пункті п`ятому частини першої статті 4 цього ж Закону як тих, що отримують, так і тих, які не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності.

Крім цього, звертає увагу на те, що в ІС «Податковий блок» в реєстрі страхувальників відсутня інформація щодо наявності у позивача пільг по сплаті єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У зв`язку з наведеним, у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 30 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16.08.2002 року внесено запис про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Вид діяльності: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів. 11.12.2019 року внесено запис №4000664 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Згідно ідентифікаційних даних ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) дата державної реєстрації 16.08.2002 року, стан платника податків « 11» припинено, але не знято з обліку, дата зміни стану 12.12.2019 року.

Відповідно до даних зворотного боку облікової картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сума недоїмки по сплаті єдиного внеску станом на 31.10.2019 року становить 26539,26 грн.

20 листопада 2019 року Головним управління ДФС у Львівській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів винесено вимогу № Ф-7191-55 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 26539,26 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач оскаржив її до суду.

Предметом спору у даній справі є правомірність прийняття відповідачем спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20 листопада 2019 року за № Ф-7191-55, оскільки позивач стверджує про відсутність у нього обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону №2464-VI виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до статті 3 Закону №2464-VI збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим відповідно до пункту третього частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Аналіз вищенаведених норм права вказує, що необхідною умовою для сплати фізичною особою-підприємцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є здійснення такою особою підприємницької діяльності, при цьому, неотримання доходу від такої діяльності не дає підстав для звільнення від сплати єдиного внеску, оскільки абзац другий пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI імперативно передбачає обов`язок фізичної особи-підприємця, у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом, а для платника, який обрав спрощену систему оподаткування нарахувати єдиний внесок на суми, що визначаються таким платником самостійно для себе.

При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні вказаної адміністративної справи суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого «особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем».

З наявного в матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що позивач - ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 16.08.2002 року по 11.12.2019 року. Вид діяльності: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був найманим працівником у період з 2018 року по 2019 рік та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснював за нього його роботодавець.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, у позивача був обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок за період 2018-2019 років у мінімальному розмірі, незалежно від отримання чи неотримання ним доходу за цей період від здійснення підприємницької діяльності, оскільки це прямо передбачено пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI.

За таких обставин, доводи позивача про те, що у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницької діяльності) не виникає обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок у мінімальному розмірі є безпідставними та судом до уваги не приймаються.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI звільнено фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів, які підтверджували б його право на звільнення від сплати єдиного внеску на підставі частини 4 статті 4 Закону №2464-VI.

Відповідно до вимог пунктів 6, 7 статті 13 Закону № 2464-VI та розділу VI Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Приписами статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» та пункту 3 Розділу VI Інструкції 449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Аналіз наведених норм права вказує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Згідно з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, даних зворотного боку облікової картки платника податку, станом на 31.10.2019 року у позивача обліковується недоїмка в розмірі 26539,26 грн. Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки), що є предметом оскарження, сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника.

З огляду на наведене, судом не враховуються доводи позивача про протиправність спірної вимоги відповідача від 20 листопада 2019 року з підстав, що відомості з інтегрованої картки платника єдиного внеску не входять до переліку тих документів, що підтверджують суми виплат (доходу) без надання відповідних бухгалтерських та інших документів.

Таким чином, наявність у позивача боргу по сплаті єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та фактичними обставинами справи.

Крім того, на день винесення оспорюваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20 листопада 2019 року №Ф-7191-55 ОСОБА_1 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, відтак, мав нараховувати та сплачувати єдиний внесок, відповідно до вимог Закону № 2464-VI. Доказів наявності пільг по сплаті єдиного соціального внеску позивач не надав.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність прийнятої ним спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20 листопада 2019 року №Ф-7191-55, а доводи позивача, зазначені у позовній заяві є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до статті 139 КАС України повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79003) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 04.03.2020 року.

Суддя Клименко О.М.