Справа № 1.380.2019.006663
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.006663
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.

розглянувши у письмовому провадженні у м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання частково протиправним наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку та одноразової допомоги, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги років на день звільнення у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 11 днів, в пільговому обчисленні - 25 років 05 місяців 10 днів та в частині зазначення дати звільнення з 29.09.2019 року;

- зобов`язати внести зміни до наказу №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги з урахуванням трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та в частині вказання дати звільнення з 30.09.2019 року;

- визнати неправомірними дії щодо не зарахування до вислуги років трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року;

- зобов`язати зарахувати до вислуги років трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та з урахуванням дати звільнення визначеної з урахуванням висновків суду;

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати на користь одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50076 грн. 00 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу під час проходження служби з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року у розмірі 8942 грн. 14 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 01.10.2019 року по день фактичного розрахунку;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 21.12.2019 року по 11.01.2019 року в розмірі 1421 грн. 94 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року в розмірі 2078 грн. 22 коп.

Аргументами позовних вимог є те, що на думку позивача наказ про його звільнення є незаконним в частині зазначення дати звільнення з 29.09.2019 року, належним поновленням порушеного права позивач вважає виправлення в оскаржуваному наказі дати звільнення на 30.09.2019 року. Також, позивач вважає, що з урахуванням встановленої рішенням суду протиправності наказу про звільнення з 06.11.2015 року зі служби в ОВС за №1199 о/с від 11.01.2019 року, та як наслідок його скасування, його слід вважати таким, що знаходився у вимушеному прогулі до моменту поновлення на службі 29.07.2019 року, що фактично прирівнюється до проходження служби в органах внутрішніх справ, оскільки за весь час вимушеного прогулу йому нараховано грошове забезпечення з відповідними відрахуваннями страхових внесків. Окрім того, позивач зазначає про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати на його користь середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішень суду від 20.12.2018 року у справі №2а-6930/12/1370 та від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826 про поновлення на роботі, грошового забезпечення за час служби, не проведення повного розрахунку на дату звільнення та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні. Також, позивач вважає, що у зв`язку з тим, що відповідач не розрахувався з ним в момент звільнення, він має право на отримання від нього середньомісячного заробітку по день фактичного розрахунку.

Відповідач у встановлений законом строк відзиву на позов не подав, що у відповідності до ч.4 ст.159 КАС України, кваліфікується судом як визнання позову.

Ухвалою суду від 02.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду, занесеною у протокол судового засідання від 13.02.2020 року, закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

Крім того, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про перенесення розгляду справи, оскільки таке не підтверджено жодними доказами, та з урахуванням відсутності представника відповідача в попередніх засіданнях.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 29.07.2019 року за №1231 о/с «Про виконання рішення суду», поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.01.2019 року.

Даний наказ прийнятий на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 02.09.2019 року за №1237 о/с «Про звільнення», відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.64 «г» (через скорочення штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України, з 29.09.2019 року. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає: 20 років 06 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні: 25 років 05 місяців 10 днів.

Листом від 28.11.2019 року за №2-157/3і/05/13/24-2019 відповідач повідомив позивача про те, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826 його поновлено на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області в якому не вказано зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Щодо протиправності наказу за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення дати звільнення позивача з 29.09.2019 року.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 1 ст.49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Під час судового розгляду установлено, що ОСОБА_1 попереджено про скорочення під розписку 29.07.2019 року (підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою позивача), а тому двох місячний строк попередження про наступне звільнення спливав 29.09.2019 року.

Згідно з ч.5 ст.241-1 КЗпП України, якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Враховуючи те, що двох місячний строк попередження позивача про наступне вивільнення 29.09.2019 року припадав на вихідний день (неділя), то відповідач у відповідності вимог норм чинного законодавства повинен був звільнити позивача у наступний робочий день, тобто 30.09.2019 року.

А тому, належним поновленням порушеного права позивача буде виправлення в оскаржуваному наказі дати звільнення на 30.09.2019 року.

Щодо протиправності наказу за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині не зарахування до вислуги років часу перебування у вимушеному прогулі.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року за №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1 2 такого Закону, до вислуги років зараховуються служба в органах внутрішніх справ України, органах і підрозділах цивільного захисту на посадах начальницького і рядового складу, Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу з дня призначення на відповідну посаду.

При цьому, суд звертає увагу на те, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Моментом, з якого незаконно звільненого працівника необхідно вважати поновленим на роботі рішенням суду визначено день видання наказу про звільнення, а не день винесення судом рішення. Тобто, весь час вимушеного прогулу зараховується до трудового стажу і за весь цей час на користь працівника стягується грошове забезпечення.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №200/1085/19-а, а тому суд, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує такий при вирішенні даної справи.

З огляду на викладене, суд вважає, що, з урахуванням встановленої рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826 протиправності наказу за №1199 о/с від 11.01.2019 року про звільнення позивача з 06.11.2015 року зі служби в ОВС, та як наслідок його скасування, позивача слід вважати таким, що знаходився у вимушеному прогулі до моменту поновлення на службі 29.07.2019 року, що фактично прирівнюється до проходження служби в органах внутрішніх справ, оскільки за весь час вимушеного прогулу йому нараховано грошове забезпечення з відповідними відрахуваннями страхових внесків.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року у справі №2а-6930/12/1370 та від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826.

Відповідно до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно ст. 236 КЗпП проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі №552/3404/17, а тому суд, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує такий при вирішенні даної справи.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що рішенням Львівського оружного адміністративного суду від 20.12.2018 року у справі №2а-6930/12/1370 поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 01.08.2012 року.

На виконання вказаного рішення суду, відповідач 11.01.2019 року виніс наказ №1196 о/с, яким поновив позивача на посаді з 01.08.2012 року, в той час як відповідно до рішення суду відповідач зобов`язаний був поновити позивача на службі негайно, тобто з 20.12.2018 року (період затримки виконання рішення з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року).

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з рішень Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року у справі №2а-6930/12/1370 та від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826, розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 109 грн. 38 коп.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач має право на отримання середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду від 20.12.2018 року у справі за №2а-6930/12/1370 (період затримки виконання рішення з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року всього у періоді 13 робочих днів) в розмірі 1421 грн. 94 коп. (13 робочих днівХ109 грн. 38 коп.).

Також, позивач має право на отримання середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі від 02.07.2019 року №1.380.2019.000826 (період затримки виконання рішення з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року всього у періоді 19 робочих днів) в розмірі 2078 грн. 22 коп. (19 робочих днівХ109 грн. 38 коп.).

Що стосується не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період перебування на службі з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року, то суд зазначає наступне.

Cудом установлено, що відповідачем не нараховано і не виплачено грошове забезпечення позивачу з мотивів відсутності у 2019 році нормативної бази нарахування грошового забезпечення працівникам міліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 499 від 31.12.2007 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі Наказ) було затверджено та введено в дію з 01.01.2008 року Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; оклади за спеціальними званнями осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; розміри надбавки за вислугу років особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; схеми посадових окладів осіб начальницького складу органів внутрішніх справ; додаткові види грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Даний наказ втратив чинність з 13.12.2016 року згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1131 від 31.10.2016 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністерства внутрішніх справ України».

Виплату грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, затвердженому Інструкцією (п.4 Наказу).

Видатки, пов`язані з набранням чинності цього наказу, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання Міністерства внутрішніх справ України (п.6 Наказу).

Грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу виплачується за місцем проходження служби, а оскільки позивач проходив службу в ГУМВС України у Львівській області де й отримував грошове забезпечення, та перебував у розпорядженні, то виплату заробітної плати (грошового забезпечення) повинен здійснювати саме цей орган.

Відповідно до статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, прийнято наказ МВС України від 06.04.2016 р. № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання»( далі - Порядок).

Згідно частини 3 Порядку грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

Відповідно до частини шостої вказаного Порядку, підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Оскільки ОСОБА_1 не проходив службу в лавах Національної поліції, жодних наказів про призначення його на відповідну посаду не було, відповідно даний Порядок на нього не розповсюджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Згідно ч.6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Нормою, що регулює оплату праці працівників є Закон України «Про оплату праці» та КЗпП України.

Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 10.05.2019 в справі № 816/1791/17, а тому суд, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує такий при вирішенні даної справи.

Як ч.1 ст.94 КЗпП України, так і ч. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 Кодексу і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - «оплатності праці», який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Згідно ст. 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно ст.98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

Як встановлено рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року у справі №2а-6930/12/1370 та від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826, розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 109 грн. 38 коп., а середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача на дату його поновлення на роботі становив 2133 грн. 01 коп.

Відтак, оскільки заробітна плата позивача складає менше розміру мінімальної заробітної плати, то при вирішенні питання щодо нарахування та стягнення грошового забезпечення (заробітної плати), з метою не порушення прав позивача, відповідачу необхідно застосовувати розмір мінімальної заробітної плати за період з 29.07.2019 по 30.09.2019 року.

Згідно п.5 ст.38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на рівні 4173,00 грн.

Оскільки для розрахунку береться розмір мінімальної заробітної плати, що складає 4173 грн. 00 коп., то середньоденний розмір грошового забезпечення для позивача за два повних календарних місяці (серпень та вересень 2019 року на які припадає 42 робочих дні) становитиме: 8346 грн. 00 коп. (2х4173)/42+198 грн. 71 коп.

Провівши розрахунок відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, до стягнення підлягає сума в розмірі 8942 грн. 14 коп. (198 грн. 71 коп.х45 робочих днів).

Відтак, за період з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року позивач має право на отримання середньомісячного грошового забезпечення у розмірі 8942 грн. 00 коп.

Щодо стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за період з моменту звільнення зі служби (з 01.10.2019 року) по день фактичного розрахунку.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, враховуючи викладене вище, відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України відповідач має обов`язок виплатити мені середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2019 року по дату винесення рішення у справі.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №805/5097/15 та у постанові Верховного суду від 11.10.2018 року у справі №805/1142 16-а, а тому суд, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує такий при вирішенні даної справи.

На дату подання позовної заяви 10 грудня 2019 року - виходячи із зазначеного вище розміру середньоденної заробітної плати у сумі 198 грн. 71 коп., визначеної виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за 2019 рік, за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 01.10.2019 року по 11.12.2019 року в якому є 51 робочий день, розмір середнього заробітку становитиме 10 134 грн. 21 коп. (51 х 198 грн. 71 коп.).

Щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати на користь позивача одноразової грошової допомоги при звільненні та її стягнення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової службиста деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналогічне положення закріплено в абзацах першому - третьому пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року за № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького ї рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова № 393), згідно з якими військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням

організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наведені положення пункту 10 Постанови № 393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.

Положення наведених правових норм вказують, що частиною першою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, а саме: які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я та які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, Закінченням, строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.

Як зазначено в оскаржуваному наказі за №1237о/с від 02.09.2019 року станом на час звільнення з органів внутрішніх справ, вислуга років позивача складала 20 років 06 місяців 11 днів, а підставою для звільнення було скорочення штатів, тому, виходячи з приписів чинного законодавства, це надає йому право на отримання одноразової грошової допомоги.

Однак, як встановлено судом вище, відповідач протиправно не зарахував позивачу до вислуги років трудового стажу за період з 07.11.2015 року по 28.07.2019 року, з урахуванням цього періоду його фактична вислуга становить 24 повних календарних роки, а тому він має право на отримання грошової допомоги виходячи з фактичної календарної вислуги.?

Як зазначено вище, середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача має становити не менше мінімального розміру в 2019 році заробітної плати 4173 грн. 00 коп.

Таким чином, на думку суду, розмір одноразової грошової допомоги позивачу становитиме 50076 грн. 00 коп. (4173 грн. 00 коп.х50%х24).

Як передбачено ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Судові витрати, у відповідності до вимог ст.139 КАС України не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС в Львівській за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 11 днів, в пільговому обчисленні - 25 років 05 місяців 10 днів та в частині зазначення дати звільнення з 29 вересня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області внести зміни до наказу за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги ОСОБА_1 з урахуванням трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та в частині зазначення дати звільнення з 30 вересня 2019 року.

Визнати неправомірними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не зарахування до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та з урахуванням дати звільнення визначеної з урахуванням висновків суду.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (, адреса: м.Львів, пл.Ген.Григоренка, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50076 (п`ятдесят тисяч сімдесят шість) грн. 00 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (, адреса: м.Львів, пл.Ген.Григоренка, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошове забезпечення за час проходження служби з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року у розмірі 8942 (вісім тисяч дев`ятсот сорок дві) грн. 14 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (, адреса: м.Львів, пл.Ген.Григоренка, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.10.2019 року у розмірі 10134 (десять тисяч сто тридцять чотири) грн. 21 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (, адреса: м.Львів, пл.Ген.Григоренка, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року в розмірі 1421 грн. 94 коп. (одна тисяча чотириста двадцять одна) грн. 94 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (, адреса: м.Львів, пл.Ген.Григоренка, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року у розмірі 2078 (дві тисячі сімдесят вісім гривень) 22 копійки., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Я.Мартинюк