Справа № 1440/2277/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 1440/2277/18
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення 09.01.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19.09.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління МВС України в Миколаївській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії відповідача в частині ненарахування їй грошового забезпечення за період з 21.05.2016 року по 15.08.2018 року;

- визнати протиправними дії Управління МВС України в Миколаївській області в частині нездійснення під час звільнення виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2016-2018р.р.;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату їй коштів в сумі 137926,6 грн. (без урахування (утримання) податків і зборів), з яких грошове забезпечення за період з 21.05.2016р. по 15.08.2018р. - 125176,6 грн. (без урахування (утримання) податків і зборів) та 12 750 грн. - грошова компенсація при звільненні за невикористані щорічні відпустки 2016-2018р.р. (без урахування (утримання) податків і зборів));

- встановити строк для подання відповідачем звіту про виконання судового рішення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідачем було безпідставно не нараховувало їй грошове забезпечення, а після звільнення не виплатило грошову компенсацію за невикористану відпустку.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління МВС України в Миколаївській області, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 21.05.2016 року по 15.08.2018 року. Зобов`язано Управління МВС України в Миколаївській області провести нарахування та виплату, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 року №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 21.05.2016 року по 12.12.2016 року. Зобов`язано Управління МВС України в Миколаївській області провести нарахування та виплату, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 13.12.2016 року по 15.08.2018 року. Визнати протиправною бездіяльність Управління МВС України в Миколаївській області, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану у 2018 році відпустку. Зобов`язати Управління МВС України в Миколаївській області у місячний строк з дня набрання рішенням у справі законної сили подати звіт про його виконання. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Управління МВС в Миколаївській області 05.02.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 року та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач, в свою чергу, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 року в апеляційному порядку не оскаржив.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких законних підстав для її задоволення.

Судом 1-ї інстанції встановлено наступні обставини справи.

01.05.2006 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на службу в органи внутрішніх справ.

16.08.2010 року наказом Управління МВС №98-о/с лейтенанту міліції ОСОБА_1 , «старшому інженеру сектору мереж зв`язку, аналізу та статистики відділу зв`язку», було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, т.б. з 20.08.2010 року по 20.05.2013 року.

13.05.2013 року наказом Управління МВС №34-о/с позивачці було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею чотирирічного віку, т.б. з 21.05.2013 року по 20.05.2014 року; а наказом від 26.05.2014 року №122-о/с відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею п`ятирічного віку, з 21.05.2014 року по 20.05.2015 року; наказом від 18.05.2015 року №135-о/с відпустку до догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, з 21.05.2015 року по 20.05.2016 року.

06.11.2015 року начальником Управління МВС видано наказ №1425 «Про організаційно-штатні питання в УМВС України в Миколаївській області», відповідно до якого були визнані такими, що втратили чинність, штати органів та підрозділів Управління.

Крім того, 06.11.2015 року УМВС України в Миколаївській області своїм наказом №321-о/с звільнило позивачку зі служби за пп. «г» п.64 Положення №114 (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі).

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.02.2016 року по справі №814/4326/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2016 року, звільнення ОСОБА_1 було визнано незаконним, а саме: скасовано наказ УМВС України в Миколаївській області №321о/с від 06.11.2015 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді «старшого інженера сектору мереж зв`язку аналізу та статистики відділу зв`язку» УМВС України в Миколаївській області.

11.05.2016 року голова ліквідаційної комісії УМВС України в Миколаївській області, на виконання вказаного вище рішення суду, своїм наказом №8-о/с поновив позивачку на посаді «старшого інженера сектору мереж зв`язку, аналізу та статистики відділу зв`язку» УМВС України в Миколаївській області з 06.11.2015 року.

Однак, як на дату звільнення (т.б. 06.11.2015 року), так і на дату видання наказу про поновлення на посаді (т.б. 11.05.2016 року), позивачка фактично перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Листом від 19.05.2016 року №1/142 відповідач повідомив позивачку, зокрема, про те, що після виконання рішення суду, вважати її такою, що вийшла з відпустки по домашньому догляду за дитиною та приступила до виконання службових обов`язків не можливо у зв`язку з відсутністю попереднього штату УМВС України в Миколаївській області та відповідного фінансування. Також, в цьому листі зазначено, що вступити з позивачкою у трудові відносини з 10.11.2015 року, у зв`язку із виходом її з відпустки по догляду за дитиною, відповідно до її рапорту від 12.05.2016 року теж неможливо.

14.08.2018 року наказом голови ліквідаційної комісії Управління МВС №8-о/с позивача ОСОБА_1 було звільнено з 15.08.2018 року за п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату працівників).

Окрім того, довідкою від 28.09.2018 року №5746/14-2018 за підписом члена ліквідаційної комісії Управління МВС зазначено, що ОСОБА_1 в період з 06.11.2015 року по 15.08.2018 року у трудових відносинах з ГУ НП в Миколаївській області та з ліквідаційною комісією УМВС України в Миколаївській області не перебувала.

Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідача, позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості та часткової безпідставності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до п.12 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29.07.1991р. №114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Виплата грошового забезпечення на час спірних правовідносин регулювалась Постановою КМУ від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та виданим на її виконання Наказом МВС України №499 від 31.12.2007 року «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Відповідно до п.2 вказаної Постанови КМУ №1294, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Як загально відомо, наказ МВС України №499 від 31.12.2007 року втратив чинність 13.12.2016 року, а постанова КМУ №1294 01.03.2018 року.

При цьому, оскільки з 13.12.2016 року втратив чинність Наказ МВС України №499 від 31.12.2007 року, то відповідно фактично відсутній і правовий акт, що регулює структуру та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Разом з тим, згідно із ч.6 ст.7 КАС України, у разі відсутності Закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує Закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Так, аналогія вбачається з положень Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та розроблених відповідно до цієї постанови «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» (затверджених наказом Міністерства внутрішніх справі України від 06.04.2016 року №260).

Також, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.02.2017 року №138 був затверджений «Перелік посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських».

Відповідно до п.28 розділу VII вказаного Переліку, посада старшого інженера в апараті головних управлінь МВС в областях відповідає посаді старшого інженера в апараті головних управлінь Національної поліції.

Пунктом 12 розділу ХІ Закону України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» спеціальне звання «лейтенант міліції» співвідноситься із спеціальним званням «лейтенант поліції».

З урахуванням зазначеного, вбачається регулювання вищезазначеними положеннями спірних правовідносин щодо отримання грошового забезпечення за період з 13.12.2016 року по 15.08.2018 року.

Як встановлено судами обох інстанцій та вже зазначалось вище, 06.11.2015 року УМВС України в Миколаївській області наказом №321-о/с позивачку було звільнено за підпунктом «г» п.64 Положення №114 (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі).

Але при цьому, як свідчать матеріали справи, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.02.2016 року по справі №814/4326/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2016 року, звільнення ОСОБА_1 було визнано незаконним, у зв`язку з чим, відповідач наказом від 11.05.2016 року №8-о/с поновив позивачку на посаді з 06.11.2015 року.

Отже, за таких обставин, відповідач був зобов`язаний нарахувати позивачці грошове забезпечення з 21.05.2016 року (1-й день після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6 років) до 15.08.2018 року (день звільнення).

Так, з 21.05.2016 року по 12.12.2016 року Управління ВС мало здійснювати нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення на підставі Постанови КМУ №1294 та Наказу МВС України від 31.12.2007 року №499, а з 13.12.2016 року по 15.08.2018 року, виходячи з посадового окладу старшого інженера ГУ НП в Миколаївській області, окладу за спеціальним званням «лейтенант поліції» та відповідної надбавки за стаж служби.

Однак, як встановлено судами обох інстанцій та фактично не заперечується відповідачем, у спірний період, т.б. з 21.05.2016 року до 15.08.2018 року, ОСОБА_1 фактично не нараховувалося та не виплачувалося грошове забезпечення, в порушення зазначених вище вимог діючого на той час законодавства, а при звільненні не було виплачено і грошову компенсацію за невикористану відпустку.

До того ж, слід зазначити, що нарахування точної суми грошового забезпечення не відноситься до компетенції суду, оскільки саме Управління МВС має визначити суму грошового забезпечення, яка безпосередньо підлягає виплаті.

Стосовно ж позовних вимог в частині визнання протиправними дій Управління МВС щодо не здійснення під час звільнення грошової компенсації за невикористані відпустки за 2016-2018 роки, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, зазначає, що непроведення відповідачем цих виплат свідчить про допущену ним бездіяльність, а не про вчинені ним дії.

Абзацом 2 п.56 Положення «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29.07.1991р. №114 встановлено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Отже, цією нормою встановлений обов`язок щодо виплати грошової компенсації лише за відпустку, що не була використана позивачем в році звільнення, а не за всі невикористані ОСОБА_1 дні відпуски.

Отже, враховуючи такі обставини, Управління МВС, в даному випадку, допустило протиправну бездіяльність у вигляді необгрунтованої невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану нею у 2018 році відпустку.

Разом з тим, оскільки, як вже було зазначено вище, звільнення ОСОБА_1 06.11.2015 року було визнано Миколаївським окружним адміністративним судом у справі №1440/2152/18 протиправним, а відповідач наказом від 11.05.2016 року №8-о/с вже поновлював позивачку на посаді з 06.11.2015 року, то відповідно, п/вимоги про зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористану у 2018 році відпустку при звільненні, передбаченої Положенням «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29.07.1991р. №114, задоволенню не підлягають, що, в свою чергу, і було вірно встановлено судом 1-ї інстанції.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06.03.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

Т.М. Танасогло