Справа № 824/1361/19-а
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" березня 2020 р. справа № 824/1361/19-а
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Главача І.А.,
за участю секретаря судового засідання - Станішевської В.Р.,
відповідача - не з`явився,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у закритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності про визнання протиправним та скасування висновку від 06.06.2019, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ), 13.11.2019 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Громадської ради доброчесності (надалі, також відповідач, ГРД) про визнання протиправним та скасування висновку від 06.06.2019 про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики, з підстав його протиправності.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач при прийнятті висновку від 06.06.2019 про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики (надалі, також - висновок) протиправно, з порушенням засад добросовісності, безстронності, прозорості, об`єктивності прийняв оскаржуваний висновок від 06.06.2019, в якому зробив оцінку про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики. Позивач вказав, що відповідачем приймаючи оскаржений висновок фактично перейнято функції НАЗК, як єдиного органу вповноваженого здійснювати перевірку декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та приймати відповідні рішення, а тому такі дії ГРД є недопустимими та протиправними. Зважаючи, що висновок ГРД від 06.06.2019 сформований всупереч законодавству та поза межами повноважень, наданих ГРД та створює позивачу перешкоди для завершення кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді , просить суд визнати протиправним з моменту його прийняття і скасувати висновок ГРД від 06.06.2019.
Ухвалою від 13.11.2019 Чернівецький окружний адміністративний суд адміністративну справу №824/1361/19-а за позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності про визнання протиправними і скасування висновку передав до Сьомого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22.11.2019 справу №824/1361/19-а за позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності про визнання протиправним і скасування висновку передав за підсудністю до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
До Івано-Франківського окружного адміністративного суду матеріали позовної заяви ОСОБА_1 надійшли 16.12.2019, та за результатами автоматичного розподілу судової справи визначено головуючого суддю Скільського І. І.
Ухвалою від 18.12.2019 заяву судді Скільського І. І. про самовідвід задоволено. Адміністративну справу №824/1361/19-а передано до канцелярії суду для визначення судді у справі.
18.12.2019, за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Івано-Франківського окружного адміністративного суду, адміністративну справу №824/1361/19-а визначено головуючому судді Главачу І.А.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків. Позивачем 30.12.2019 недоліки позовної заяви усунуто.
Ухвалою суду від 03.01.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений пунктом 4 ухвали про відкриття провадження від 03.01.2020, явку свого представника у судові засідання не забезпечив, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.
В силу вимог частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
13.01.2020 позивачем подано позовну заяву у новій редакції, яку судом прийнято до розгляду.
Ухвалою суду від 02.03.2020 постановлено розгляд адміністративної справи №824/1361/19-а за позовною заявою ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності про визнання протиправним та скасування висновку від 06.06.2019 продовжити у закритому судовому засіданні.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у новій редакції позовної заяви. Просив позов задовольнити.
Розглянувши матеріали адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження у закритому судовому засіданні у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши пояснення позивача, дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, суд встановив наведене нижче.
Указом Президента України №822/2010 від 19.08.2010 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Чернівецького окружного адміністративного суду строком на п`ять років (а.с.24).
Указом Президента України №95/2017 від 03.04.2017 позивач призначений на посаду судді Чернівецького окружного адміністративного суду безстроково (а.с.25-27).
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (надалі, також ВККС України) №133/зп-18 від 07.06.2018 призначене кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді. До списку суддів, стосовно яких призначене кваліфікаційне оцінювання, також включений ОСОБА_1 під номером - 418 (а.с. 28-31, 32).

В подальшому ВККС України в межах кваліфікаційного оцінювання суддів України призначено співбесіди за результатами дослідження суддівського досьє суддів на 07.06.2019. До списку вказаних суддів на 07.06.2019 включений позивач (а.с.38-40).

07.06.2019 під час проведення співбесіди позивачу стало відомо, що Громадською радою доброчесності 06.06.2019 затверджено Висновок про невідповідність судді Чернівецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Так, Громадською радою доброчесності, 11-ма голосами з 19-ти голосів членів ради, 06.06.2019 затверджено Висновок про невідповідність судді Чернівецького окружного адміністративного суду ОСОБА_2 критеріям доброчесності та професійної етики (а.с.43-45, 46).

Підставою для висновку ГРД про невідповідність позивача як судді критеріям доброчесності та професійної етики, зокрема вимогам підпунктів 4.6 та 4.9 пункту 4 Індикаторів визначення невідповідності судді критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженим рішенням Громадської ради доброчесності від 11.01.2019, слугувало те, що ОСОБА_1 . 1) безпідставно не задекларував своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом, дохід. Суддя не пояснив переконливо джерела походження ліквідного майна, витрат, отриманих благ (його, членів сім`ї чи близьких осіб) і/або легальні доходи, на думку розсудливого спостерігача, викликають сумніви щодо достатності для набуття такого майна, здійснення таких витрат, отримання благ.

Так, у висновку зазначено, що згідно з даними досьє, за останні кілька років тесть судді, ОСОБА_3 , придбав значну кількість рухомого та нерухомого майна, а саме: дві земельні ділянки загальною площею 2162 кв.м. в с. Бабинці Броварського району Київської області, придбані 25.05.2016; нежитлове приміщення площею 167,1 кв.м. в м. Чернівці, придбане 30.10.2013; автомобіль Renault Duster 2014 року випуску, придбаний 20.12.2014; автомобіль Toyota Corolla 2017 року випуску, придбаний 28.10.2017; автомобіль Toyota RAV4 2018 року випуску, придбаний 04.05.2018. Також тесть судді володіє двома земельними ділянками сукупною площею понад 56000 кв.м. в Чернівецькій області; трьома нежитловими приміщеннями в м. Чернівці, набутими за договорами міни та дарування.

Згідно з даними досьє, суддя з дружиною та донькою проживає разом з тестем у квартирі площею 117,75 кв.м. в м. Чернівцях. Ця квартира належить тестю судді. Однак суддя не вказує його як члена сім`ї в жодній з декларацій та не декларує майно, належне йому.

Крім того, виникає обґрунтований сумнів щодо спроможності тестя судді набути це майно у власність. У даних досьє відсутня інформація про наявність у батьків дружини судді достатніх доходів. Більше того, незрозуміло, якою діяльністю займається ОСОБА_3 , оскільки Вища кваліфікаційна комісія приховала цю інформацію в досьє, оприлюдненому для загальному доступу.

Також у пункті 2 висновку міститься інформація про те, що позивач допускав порушення правил етики в особистому житті (підпункт 4.1 пункту 4 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженим рішенням Громадської ради доброчесності від 11.01.2019).

У даних досьє міститься інформація, яка свідчить про його неетичну поведінку. Оскільки така інформація стосується сфери приватного життя близьких осіб судді, Громадська рада доброчесності вилучила цю інформацію із тексту висновку, доступного на офіційному веб-сайті ради.

Крім цього, у оскарженому висновку ГРД наведена додаткова інформація, яка сама по собі не стала підставою для висновку, але має бути оцінена Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у сукупності з іншими обставинами, які характеризують суддю та можуть свідчити про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики.

Зокрема, вказується про те, що у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, за 2015-2018 роки суддя вказав право користування квартирою площею 111,75 кв в м. Чернівцях, яка належить його тестю, ОСОБА_3 . Водночас в паперовій декларації за 2015 рік суддя не декларував цю квартиру. Загалом, у паперових деклараціях судді за 2014 та 2015 роки не вказано жодного об`єкта, придатного для проживання.

З метою спростування інформації викладеної у висновку ГРД від 06.06.2019, позивачем на офіційну електронну адресу ГРД протягом серпня 2019 року надсилались пояснення з додатками, однак у відповідь надходили повідомлення про те, що повідомлення адресату не доставлено (а.с. 52-53).

Лише 21.09.2019 позивачем було вдало направлено пояснення з додатками (а.с. 54), однак відповідей ГРД про результати розгляду пояснень ОСОБА_1 не отримав.

Вдруге, ВККС України в межах кваліфікаційного оцінювання суддів України призначено співбесіду позивача на 04.07.2019 (а.с. 49).

За результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді Комісією ухвалено (в тому числі) рішення про те, що ОСОБА_1 набрав 739,625 балів, та визнано таким, що відповідає займаній посаді. Також вказано, що рішення набирає чинності відповідно до підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККС України (а.с. 50-51).

Вважаючи, що Висновок ГРД від 06.06.2019 є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких мотивів та норм права.

Правовий статус та завдання ГРД визначені статтею 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Зокрема, вказаною нормою визначені: 1) мета створення ГРД - сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики для цілей кваліфікаційного оцінювання; 2) склад, вимоги до членів, строк їх повноважень та порядок формування Ради; 3) конкретні повноваження ГРД, права та обов`язки її членів.

У частині 1 статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Частиною 4 статті 85 цього Закону встановлено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності) (пункт 16).

Отже, згідно із зазначеними нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.

За сферою правового регулювання Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, тобто містить норми саме публічного права.

Висновки ГРД, затверджені відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов`язковими для розгляду іншим суб`єктом, зокрема, ВККС України, та є правовим актом індивідуальної дії, на підставі якого виникають публічно-правові відносини.

Отже, процес надання для ВККС України висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, містить усі ознаки владної управлінської діяльності, на основі закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Водночас, згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, визначальною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій. Надання правового захисту у порядку адміністративного судочинства правам, свободам, інтересам, що порушені суб`єктом владних повноважень, не пов`язується з обов`язковим віднесенням такого суб`єкта до системи органів державної влади або місцевого самоврядування та не ставиться у залежність від наявності або відсутності у такого суб`єкта владних повноважень статусу юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Надаючи тлумачення зазначеній нормі, Конституційний Суд України в рішенні від 25.12.1997 у справі щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Водночас згідно з пунктом 67 висновку ОБСЄ щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.06.2017 №JUD-UKR/298/2017 [RJU/AT] (www.legislationline.org), розміщений на сайті Ради суддів України (www.rsu.gov.ua), існування двох органів ВККСУ та ГРД, - уповноважених оцінювати суддів і кандидатів на посаду судді одночасно, але відносно незалежно один від одного, дійсно додасть прозорості процедурі оцінювання.

Таким чином, суд вважає, що ГРД має всі визначені ознаки «іншого суб`єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства», оскільки ГРД здійснює діяльність з виконання покладених на неї Законом України «Про судоустрій і статус суддів» завдань, а тому, відповідно, є суб`єктом владних повноважень в розумінні вимог пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто є належним відповідачем за даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ГРД: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Комісії інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав Комісії висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Статтею 2 Регламенту Громадської ради доброчесності, схваленої рішенням Громадської ради доброчесності № 1/2016 від 23.11.2016, із урахуванням змін (надалі, також Регламент ГРД), передбачено, що завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Комісії у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Регламенту ГРД, за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Про необхідність надання саме обґрунтованого висновку йдеться також і у вказаному Висновку Ради Європи щодо Регламенту ГРД (пункт 3.4), а саме: усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими, що кореспондується з вимогами, встановленими у частині другій статті 2 КАС України.

Водночас, поняття «доброчесність» чинним законодавством України не визначене, а тому є оціночним поняттям, на чому зауважено також і у згаданому Висновку Ради Європи щодо ГРД доброчесності, а також у Звіті Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності ГРД в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи.

Норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України», заява №23543/02).

Як видно з наведеного, в тому числі норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Регламенту ГРД, обсяг оцінювання, що здійснюється ГРД, обмежується питаннями професійної етики та доброчесності суддів (кандидатів на посаду судді).

Згідно з пунктом 9 глави 2 розділу II Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03.11.2016 №143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13.02.2018 №20/зп-18), відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; відповідність способу (рівня) життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; наявність обставин, передбачених підпунктами 1. 2, 9-12. 15-19 частини першої статті 106 Закону; наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді; наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею; інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності. Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема, висновків або інформації ГРД (за наявності).

Суд зазначає, що будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, у тому числі висновок ГРД, має бути мотивованим і ґрунтуватись на достовірних і перевірених обставинах, тобто підтверджуватись відповідними доказами.

На користь такого висновку свідчить і Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухвалена Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 на 1098 засіданні заступників міністрів, у пункті 58 якої вказано, що системи для оцінювання роботи суддів мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях; процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

Згідно з пунктом 39 Висновку КРЄС щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади від 24.10.2014 №17 (ССJЕ(2014)2) джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, повинні бути надійними. Це особливо стосується інформації, на якій повинно базуватися негативне оцінювання. Крім того, дуже важливо, щоб таке оцінювання ґрунтувалося на достатніх доказах. Суддя, який проходить оцінювання, повинен мати безпосередній доступ до будь-яких доказів, призначених для використання в оцінюванні, щоб мати можливість при необхідності оскаржити їх.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, судової практики Європейського суду з прав людини та обставин справи, беззаперечним є те, що необхідним для прийняття ГРД висновку про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики, є визнання ГРД достовірною інформації, яка є достатньою для такого висновку, або наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної етики особи, що має виснуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) і повинно підтверджуватися достатньою і достовірною інформацією.

У Звіті USAID щодо ГРД та результатів її роботи, які використовує Комісія (квітень- травень 2017 року, контракт №AID-OAA-I-13-00032) (https://vkksu.gov.ua/userfiles/doc/perelik-dokumentiv/zvit_grd.pdf) констатується те, що відповідно до пункту 6 статті 87 Закону «Про судоустрій та статус суддів» ГРД збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді) і надає Комісії інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді). Якщо кандидат не задовольняє критерії професійної етики та доброчесності, разом з іншою інформацією мають повідомлятися також обґрунтовані причини, з урахуванням яких зроблено висновок про невідповідність. Виходячи з тлумачення змісту цієї статті, рекомендується, щоб висновок ГРД про невідповідність кандидата критеріям професійної етики та доброчесності, що надається Комісії, не просто містив мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документацією, яка перевіряється, і яка містить інформацію про/та посилання на порушення кандидатом певних стандартів професійної етики та доброчесності.

У Звіті Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності ГРД в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи (грудень 2017 року) зазначається, що в пункті Висновку КРСС №1 (2001) про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів вказано те, що об`єктивні стандарти потрібні не лише для того, щоб виключити політичний вплив, але й з інших причин, наприклад, щоб уникнути ризику, пов`язаного з припущенням про наявність фаворитизму, консерватизму та корпоративізму, який виникає, коли призначення або оцінювання здійснюються не на основі чітко визначеної процедури, а на підставі особистих рекомендацій. Згідно з викладеними у Звіті в пункті 6 висновками, усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими (пункт 92 Висновку КРЄС N40 (2007) про судову раду на службі суспільству). Однак через вказані вище недоліки щодо нерелевантності інформації, оцінювання судових рішень та різних підходів до конкретних фактів можна дійти висновку, що окремі затверджені ГРД висновки були необґрунтованими або частково необґрунтованими.

За таких обставин, виходячи з вимог положень статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 19 Регламенту ГРД вбачається, що висновки ГРД повинні бути обґрунтованими, а викладені в них обставини - достовірно підтвердженими.

Тобто, лише належно обґрунтовані висновки (із чітким викладенням фактів і доказів, а також оцінка доказів з ретельним віднесенням факту до відповідної категорії) дають основу для висновку про недоброчесність. Належно обґрунтовані висновки мають містити мінімальні складові (правову підставу, встановлені факти, оцінку доказів, віднесення факту до відповідної категорії тощо) та слугують основою для правильного та справедливого рішення. Окрім того, лише належно викладені рішення можуть бути основою для формування практики визнання поведінки недоброчесною та такою, що порушує правила етики судді.

Водночас, ГРД під час складання своїх рішень, не повинна перебирати на себе компетенцію інших органів влади в частині встановлення фактів, що згідно з нормами чинного законодавства України прямо не належать до компетенції ГРД, а віднесені до компетенції інших органів держави, зокрема, наводити висновки щодо достатності підстав вважати встановленими відповідні обставини, у разі відсутності рішення такого компетентного органу, прийнятого у визначеному чинним законодавством України порядку.

Аналізуючи негативні висновки ГРД, суд констатує, що такі виходять із припущення відповдіача про не відображення у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування відомостей, які повинні бути зазначеними, а також невідповідність майна близьких осіб позивача їхнім заробіткам. Проте, на переконання суду такі висновки є необґрунтованими, зроблені без повного з`ясування усіх обставин з огляну на таке.

Стосовно посилань у висновку на підпункт 4.6 пункту 4 Індикаторів визначення невідповідності судді критеріям доброчесності та професійної етики, що позивач безпідставно не задекларував своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом, дохід, суддя не пояснив переконливо джерела походження ліквідного майна, витрат, отриманих благ (його, членів сім`ї чи близьких осіб) і/або легальні доходи, на думку розсудливого спостерігача, викликають сумніви щодо достатності для набуття такого майна, здійснення таких витрат, отримання благ. А саме, у висновку вказується те, що згідно з даними досьє, за останні кілька років тесть судді, ОСОБА_3 , придбав значну кількість рухомого та нерухомого майна, а саме: дві земельні ділянки загальною площею 2162 кв.м. в с. Бабинці Броварського району Київської області, придбані 25.05.2016; нежитлове приміщення площею 167,1 кв.м. в м. Чернівці, придбане 30.10.2013; автомобіль Renault Duster 2014 року випуску, придбаний 20.12.2014; - автомобіль Toyota Corolla 2017 року випуску, придбаний 28.10.2017; автомобіль Toyota RAV4 2018 року випуску, придбаний 04.05.2018. Також тесть судді володіє двома земельними ділянками сукупною площею понад 56000 кв.м. в Чернівецькій області; трьома нежитловими приміщеннями в м. Чернівці, набутими за договорами міни та дарування. Згідно з даними досьє, суддя з дружиною та донькою проживає разом з тестем у квартирі площею 117,75 кв.м. в м. Чернівцях. Ця квартира належить тестю судді. Однак суддя не вказує його як члена сім`ї в жодній з декларацій та не декларує майно, належне йому. Крім того, виникає обґрунтований сумнів щодо спроможності тестя судді набути це майно у власність. У даних досьє відсутня інформація про наявність у батьків дружини судді достатніх доходів. Більше того, незрозуміло, якою діяльністю займається ОСОБА_3 , оскільки Вища кваліфікаційна комісія приховала цю інформацію в досьє, оприлюдненому для загальному доступу.

Аналізуючи та оцінюючи вказані висновки, необхідно вказати, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої, зокрема, у постановах від 11.04.2018 у справі №814/886/17 (адміністративне провадження №К/9901/505/17), від 23.01.2019 у справі №820/1783/17 (провадження №К/9901/3542/17), здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції. Так, з даного приводу також висловилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 жовтня 2018 року (реєстраційний номер рішення 77848768) в справі № 800/497/17. Зокрема, Верховний Суд вказав, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 50 Закону № 1700-VІІ НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. Згідно із частиною другою цієї статті у разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей НАЗК письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що здійснення контролю та перевірки декларацій, у тому числі достовірності відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції НАЗК.

Суд зазначає, що докази звернення членів ГРД до НАЗК з приводу перевірки правильності чи достовірності заповнення декларацій позивачем у матеріалах справи відсутні.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, зазначення відповідачем за результатом здійснення аналізу декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ознак можливого відображення у декларації недостовірних відомостей, не є підставою для висновку про невідповідність особи критеріям доброчесності та професійної етики, оскільки відповідні обставини мають бути перевірені уповноваженим на це органом та підтверджені допустимими доказами.

Отже, з огляду на існуючий в Україні конституційний порядок, контроль та перевірку декларацій, поданих суб`єктами декларування, проводить Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК), здійснюючи такі види контролю: щодо своєчасності подання; щодо правильності та повноти заповнення; логічний та арифметичний контроль (частина перша статті 48 Закону України «Про запобігання корупції»).

Водночас, рішенням НАЗК від 10.02.2017 №56 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.02.2017 за №201/30069) затверджено Порядок проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Отже, здійснення контролю та перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування належить до виключних повноважень відповідних спеціально для цього уповноважених органів державної влади (згідно з пунктом 8 частини першої етапі 11 Закону України «Про запобігання корупції» це НАЗК) та не віднесено до повноважень і завдань ГРД, визначених частиною шостою етапі 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За таких умов, однозначним є висновок про те, що відповідач вийшов за межі своїх повноважень, фактично виконавши функції НАЗК.

В цьому контексті варто зазначити, що у Звіті USAID щодо ГРД та результатів її роботи, які використовує Комісія (квітень-травень 2017 року, контракт №AID-OAA-I-13-00032) (https://vkksu.gov.ua/userfiles/doc/perelik-dokumentiv/zvit_grd.pdf) викладена позиція про те, що ГРД важливо уникати виконання функцій інших компетентних державних органів та інституцій та перевищення ГРД своїх повноважень у цьому зв`язку.

Також щодо зазначених у висновку обставин щодо спільного проживання позивача з дружиною, донькою та тестем у квартирі площею 117,75 кв.м. в м. Чернівцях, яка належить тестю судді, однак суддя не вказує його як члена сім`ї в деклараціях та не декларує належне йому майно, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що членами сім ї особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі;

Рішенням національного агентства з питань запобігання корупції від 11.08.2016 року №3 (зі змінами) затверджено роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно фінансового контролю.

Згідно вказаних роз`яснень, відповідно до статті 1 Закону, членами сім`ї суб`єкта декларування вважаються: 1) особа, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом декларування (чоловік/дружина), незалежно від їх спільного проживання. Це означає, що членом сім`ї суб`єкта декларування є його чоловік/дружина, якщо шлюб між ними офіційно не розірвано (навіть якщо особи спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом тощо); 2) у випадку наявності сукупності таких ознак як спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних) із суб`єктом декларування, членами його сім`ї є також його: діти, у тому числі повнолітні; батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням; будь- які інші особи, у тому числі особи, які спільно проживають із суб`єктом декларування, але не перебувають з ним у шлюбі.

Усі інші особи, за відсутності хоча б однієї із вказаних ознак для цілей декларування не вважаються членами сім`ї суб`єкта декларування (наприклад, особи, які за відсутності вказаних ознак спільно орендують (користуються) житлом, проживаючи в одній квартирі, кімнаті у гуртожитку, готелі тощо).

Отже, за відсутності таких сукупних ознак як спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків із суб`єктом декларування, то особа не вважається членом сім`ї суб`єкта декларування й інформація про неї в декларації не відображається.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , складеного Чернівецьким міським комунальним бюро технічної інвентаризації, дана квартира, де проживає позивач, складається з цокольного та першого поверху, має два окремі входи, дві кухні, два санвузли та три кімнати (а.с.55-61).

Комісією від ТОВ «Єврокомунбуд», яке обслуговує будинок № АДРЕСА_2 , в якому розташована квартира №7 площею 117,75 кв.м. в м. Чернівцях складено акт від 20.06.2019 про те, що у цокольній частині приміщення проживає власник домогосподарства ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 , а в іншій частині квартири на першому (іншому) поверсі проживає їх донька ОСОБА_5 з її чоловіком ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_6 . Встановлено, що сім`ї окремо проживають, окремо ведуть побут та господарство (а.с. 65).

Також факт окремого від ОСОБА_3 проживання позивача підтверджується декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, якою позивачем задекларовано 50 % права користування квартирою площею 117,75 кв.м. в м. АДРЕСА_3 (а.с. 68-79).

Таким чином, ОСОБА_1 не пов`язаний спільним побутом та не має взаємних прав та обов`язків з ОСОБА_3 , останній не перебуває у статусі члена сім`ї відносно позивача у розумінні Сімейного кодексу України та Закону України «Про запобігання корупції», а тому у ОСОБА_7 , як суб`єкта декларування, відсутні підстави та обов`язок вказувати його в декларації, як члена сім та декларувати належне йому майно та доходи відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

Також щодо зазначених у висновку сумнівів щодо спроможності тестя позивача набути майно у власність, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 10 частини 7 статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний підтверджувати законність джерела походження майна у зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання або в порядку дисциплінарного провадження щодо судді, якщо обставини, що можуть мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, викликають сумнів у законності джерела походження майна або доброчесності поведінки судді.

З аналізу даної норми вбачається, що вона стосується надання інформації виключно відносно судді, а не його членів сім`ї, а тим більше близьких осіб.

При цьому, ні члени сім`ї, ні близькі особи судді не позбавляються конвенційного права на приватне життя та захист їх персональних даних, в той час як лише суддя може бути в певній мірі обмежений у даних правах через публічність своєї посади.

Так, Європейський суд з прав людини вказував на таке: «Суд вказує на ряд справ, де вказано, що «приватне життя» це широкий термін, якому не можна дати вичерпного визначення (Peck v. the United Kingdom, no. 44647/98, § 57, ECHR 2003-I). Проте він також зазначив, що Стаття 8 захищає моральну і фізичну цілісність особистості (X and Y v. the Netherlands, judgment of 26 March 1985, Series A no. 91, pp. 11-13, §§ 22-27), в тому числі право на життя в приватному порядку, без небажаної уваги».

Крім того, Кодекс суддівської етики також не містять жодної вимоги про те, що суддя зобов`язаний надати документи, які підтверджують доходи близьких осіб. Роз`яснення до Кодексу суддівської етики також вказують виключно на обов`язок судді бути обізнаним відносно себе та лише передбачає те, що суддя має вжити розумних заходів щодо отримання інформації про майновий стан членів сім`ї та близьких осіб.

Таким чином, суддя не зобов`язаний збирати та надавати інформацію щодо майнового стану близьких осіб.

Отже, висновок ГРД з вказаного питання також ґрунтується виключно на припущеннях відповідача, є невмотивованим, незаконним та не спростовує відповідність Кандидата критеріям професійної етики та доброчесності.

Стосовно посилань у висновку на порушення позивачем правил етики в особистому житті (підпункт 4.1 пункту 4 Індикаторів), суд зазначає, що досліджуючи у закритому судовому засіданні обставини, які стали підставою для такого висновку, встановлено, що такі не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а наявні в матеріалах справи письмові докази спростовують висновки ГРД про те, що поведінка, яку демонструє суддя, для учасників процесу та інших осіб не є еталоном порядності і справедливості, прикладом чесності та підриває упевненість громадян у справедливості судової системи.

Також потрібно зауважити й те, що відповідач неповно дослідив відомості щорічних декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015-2018 роки.

Так, у висновку вказується про те, що у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, за 2015-2018 роки суддя вказав право користування квартирою площею 111,75 кв в м. Чернівцях, яка належить його тестю, ОСОБА_3 . Водночас в паперовій декларації за 2015 рік суддя не декларував цю квартиру. Загалом, у паперових деклараціях судді за 2014 та 2015 роки не вказано жодного об`єкта, придатного для проживання.

У методичних рекомендаціях щодо заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та іншими особами в період 2014 року передбачено, що записи про відомості, зазначені у позиціях 23 - 34 (відомості про нерухоме майно, яке перебуває у власності, в оренді чи на іншому праві користування членів сім`ї декларанта із зазначенням місцезнаходження цих об`єктів...), здійснюються на підставі відповідних правовстановлюючих документів у відповідних рядках, залежно від наведеної класифікації нерухомого майна.

У паперових деклараціях за 2014 та 2015 роки (а.с. 85-102) графі 2 позивачем було зазначено місце проживання адреса місця реєстрації та місця проживання. Натомість, зазначивши місце фактичного проживання позивач підставно не зазначав відомості у п. 34 декларації у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на таке користування, що узгоджується з методичними рекомендаціями щодо заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та іншими особами в період 2014 року.

Більше того, відповідач не навів яким чином в контексті питання доведення наявності об`єктивного обґрунтованого сумніву у доброчесності позивача, така інформація, не будучи підставою для висновку, без посилання на Індикатори, оцінюється ним як обґрунтований сумнів щодо відповідності критерію доброчесності та професійної етики.

Таким чином, необхідно вказати, що ГРД не наведено мотивів та конкретних фактів/обставин, що розкривають сутність висновку щодо недотримання/порушення ОСОБА_2 стандартів професійної етики та доброчесності.

Підсумовуючи наведене, зазначені відповідачем обставини, які викладені у висновку повністю спростовуються наведеними аргументами позивача.

Згідно з частиною першою етапі 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, шо мають значення для правильного вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 74 КАС України).

Згідно зі статтею 19 Регламенту ГРД за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. Прийнятий колегією Ради висновок виноситься на збори Ради для затвердження. Рада зборами може: 1) затвердити висновок (утому числі внісши зміни у разі необхідності) і надати його Вищій кваліфікаційній комісії суддів України; 2) скерувати висновок відповідній або іншій колегії Ради чи окремому члену Ради для доопрацювання із внесенням на затвердження Ради: 3) прийняти рішення про направлення інформації Вищій кваліфікаційній комісії суддів України без затвердження висновку; 4) відхилити висновок.

Натомість, за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Комісії інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання (стаття 18 Регламенту ГРД).

Виходячи з аналізу змісту вказаних положень, відповідач у своєму Регламенті передбачив різні підстави для складення висновку та рішення про надання Комісії інформації і, відповідно, різні форми документів та окремі процедури їх прийняття.

На користь такого тлумачення положень Регламенту ГРД свідчить і стаття 23, яка передбачає підготовку проекту рішення або висновку і не встановлює можливість затвердження в межах висновку інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Проте, затверджуючи саме висновок про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, відповідачем внесено до нього інформацію щодо доброчесності та (або) етичності поведінки, яка на думку ГРД може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Із наведеного прослідковується, що відповідачем порушено встановлену ним самим процедуру прийняття рішення про надання Комісії інформації, тобто підстав для включення до спірного висновку зазначеної інформації у ГРД не було, що є підставою для визнання протиправним висновку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно.

Проте, у спірних правовідносинах відповідачем не доведено законність свого рішення та не дотримано вищевказаних принципів, а тому суд дійшов до висновку що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, необхідно стягнути з Громадської ради доброчесності за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. Доказів понесення інших судових витрат суду не надано.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним з моменту його прийняття та скасувати висновок Громадської ради доброчесності від 06.06.2019 про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Громадської ради доброчесності (адреса: провулок Бехтерівський, буд. 4-Б, м. Київ, 04053) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ) сплачений судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: Громадська рада доброчесності (адреса: провулок Бехтерівський, буд. 4-Б, м. Київ, 04053).

Суддя Главач І.А.

Рішення складене в повному обсязі 06 березня 2020 р.