Справа № 540/2416/19
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/2416/19
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2019р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2019р. ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не зарахування часу заслання в спецпоселенні з 21.10.1947р. по 20.02.1960р. у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення пенсії;

- зобов`язати зарахувати час заслання в спецпоселенні з 21.10.47р. по 20.02.1960р. у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення пенсії і зробити перерахунок призначеної пенсії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі ст.3 ЗУ "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" є реабілітованою особою та відповідно до ст.58 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" час заслання зараховується до трудового до стажу у потрійному розмірі. Проте, УПФ протиправно відмовляє їй у зарахуванні часу перебування на спецпоселені до стажу в потрійному розмірі.

Посилаючись на вказане просива позов задовольнити.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2019р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному осбязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 є членом сім`ї репресованої особи - потерпілою від репресії, в той час, як, пільга встановлена щодо репресованої особи, а тому відсутні підстави для пільгового обчислення періоду знаходження її на спецпоселенні з 21.10.1947р. по 20.02.1960р. в Кемеровській області та зарахування цього періоду до трудового стажу позивачки.

Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.317 КАС України, рішення суду скасовує та приймає по справі нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 до одруження), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.04.2000р. перебуває на обліку в Білозерсько відділі УПФУ та отримує пенсію за віком відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 49 років 08 місяців 11 днів.

Згідно довідки УМВС України в Тернопільській області від 11.05.1995р., 21.10.1947р. ОСОБА_3 разом зі сім`єю виселена із села Залісці Шумсько району Тернопільської області на підставі рішення Особливої наради при МДБ CPСР на спецпоселення в Кемеровську область як члени сім`ї учасника підпілля ОУН, з якого звільнена 20.02.1960р..

На підставі ст.3 ЗУ Української РСР від 17.04.1991р. "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" ОСОБА_3 - реабілітована.

2.04.2019р. ОСОБА_1 звернулась із заявою до ГУ ПФУ в Херсонській області про перерахунок пенсії, з урахуванням періоду знаходження її на спецпоселенні з 21.10.1947р. по 20.02.1960р..

9.04.2019р. начальником відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 1 УЗПЗ ГУ ПФУ в Херсонської області прийнято рішення за №13, яким ОСОБА_1 відмовлено у проведені перерахунку пенсії, у зв`язку із тим, що у період спец поселення заявник була малолітньою особою та не набула трудового стажу (а.с.36).

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваного, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує його незаконність та скасування, судова колегія виходить з наступного.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.1 ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в ЗУ "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" за №962-XII від 17.04.1991р. (надалі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Згідно ст.1 Закону №962-XII, метою цього Закону є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991р., відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991р., недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.

У ст.1-1 Закону №962-ХІІ наведено значення термінів, які вживаються в цьому Законі.

Так, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення;

- репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;

- члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

За правилами п.2 ст.12 Закону №962-XII, реабілітованими визнаються, в тому числі, особи, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Положеннями ст.13 Закону №962-XII визначено, що потерпілими від репресій визнаються: 1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою; 2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена; 3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

У відповідності до п.1 ст.14 Закону №962-XII цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, зазначених у ст.1-2, 1-3 цього Закону, якщо репресії стосовно таких осіб були здійснені на території України.

При цьому, наведена стаття передбачає, що норми ст.5 і 6 цього Закону поширюються на громадян України, крім випадків, передбачених ч.9 ст.6 цього Закону.

За змістом ст.2 Закону №962-XII заслання є однією із форм репресій.

Приписами ст.6 Закону №962-XII визначено, що реабілітованим громадянам відповідно до ст.1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Аналогічна за змістом пільга для реабілітованих осіб, передбачена ст.58 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", за правилами якої, громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що особи, які були примусово виселені з місця їх постійного проживання в Україні до спецпоселення у іншу місцевість (заслання), внаслідок визнання їх позасудовим органом соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів (соціальний мотив), які в подальшому були реабілітовані, мають право на зарахування до їх трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі.

При цьому наведені вище положення законодавства не ставлять у залежність набуття особою вказаного права від її віку або статусу (репресована особа або потерпіла від репресій), оскільки у даному випадку мова йде про права реабілітованих осіб.

Як вбачається із довідки УМВС України в Тернопільській області від 11.05.1995р., 21.10.1947р. ОСОБА_3 разом зі своєю сім`єю була виселена із с.Залісці, Шумсько району, Тернопільської області на підставі рішення Особливої наради при МДБ CPСР на спецпоселення в Кемеровську область як члени сім`ї учасника підпілля ОУН, з якого звільнена 20.02.1960р. (а.с.10).

У відповідності до довідки УМВС України в Тернопільській області, ОСОБА_3 є реабілітованою особою (а.с.9).

Враховуючи вищевказане, судова колегія вважає, що ОСОБА_3 має право на зарахування до її трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі.

При цьому доводи пенсійного органу про те, що позивач має статус особи, потерпілої від репресій, судова колегія вважає безпідставними, оскільки, як вже зазначалось вище, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що ОСОБА_3 має статус реабілітованої особи, що не спростовано відповідачем.

Отже, висновок суду першої інстанції про правомірне не зарахування пенсійним органом до трудового стажу позивачки періоду її перебування у засланні у потрійному розмірі згідно ст.6 Закону №962-XII є помилковим, а тому, судова колегія вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 час заслання в спецпоселенні з 21.10.1947р. по 20.02.1960р. у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення пенсії і зробити перерахунок призначеної пенсії на підставі заяви від 2.04.2019р. підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що пенсійним органом належним чином було розглянуто звернення позивачки та своєчасно надано відповідь, то судова колегія не знаходить підстав для визнання таких дій протиправною бездіяльністю.

Згідно абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003р. №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч.1,2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням вищевказаного, апеляційний суд, з метою ефективного захисту прав позивачки, вважає за необхідне, у відповідності до ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позовних вимог і скасувати рішення УПФ за №13від 9.04.2019р., прийняте за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 , як протиправне.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не можливо вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Також, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, судова колегія вважає за необхідне стягнути із пенсійного органу сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 960,2грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 311, 315, 317 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2019р. скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №1 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонської області за №13 від 9.04.2019р., яке прийнято за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонської області зарахувати ОСОБА_1 час заслання в спецпоселенні з 21.10.1947р. по 20.02.1960р. у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення пенсії і зробити перерахунок призначеної пенсії на підставі заяви від 2.04.2019р..

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонської області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 960,2грн..

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий: Ю.М.Градовський

Судді: А.В.Крусян

О.В.Яковлєв