Справа № 9901/600/19
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

04 березня 2020 року

Київ

справа №9901/600/19

адміністративне провадження №П/9901/600/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Гончарової І.А.,

суддів Бившевої Л.І., Олендера І.Я., Шипуліної Т.М., Гусак М.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у письмовому провадженні адміністративну справу №9901/600/19 за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

10 грудня 2019 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Президента України, в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17 січня 2020 року позивач просить:

- визнати протиправними дії Президента України щодо направлення звернення до Міністерства соціальної політики України;

- визнати протиправною бездіяльність Президента України, яка проявилася у відсутності об`єктивного та всебічного розгляду звернення, несвоєчасному наданні відповіді по суті звернення;

- визнати протиправною бездіяльність Президента України, яка проявилася у відсутності дій, направлених на захист прав ОСОБА_1 , зокрема неподання до Конституційного Суду України конституційного подання;

- зобов`язати Президента України подати до Конституційного Суду України конституційне подання про визнання неконституційними (такими, що суперечать статті 22 Конституції України) положень пункту 33 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, яким частини другу та третю статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 21 ст. 252; Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 37 ст. 453; 2012 р., № 31, ст. 381) викладено в такій редакції:

«Інваліди І та ІІ групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів І групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда І групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі)»;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 265 031,06 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

11 січня 2020 року від представника Президента України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. Відповідач надав докази направлення відзиву на позов ОСОБА_1

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 є одержувачем пенсії по інвалідності ІІ групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу Президента України звернення, в якому просив внести до Конституційного Суду України конституційне подання про визнання неконституційними (такими, що суперечать статті 22 Конституції України) положень пункту 33 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, яким частини другу та третю статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 21 ст. 252; Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 37 ст. 453; 2012 р., № 31, ст. 381) викладено в такій редакції: «Інваліди І та ІІ групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів І групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда І групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі)».

Офіс Президента України на підставі частини третьої статті 7 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» листом від 11 листопада 2019 року скерував звернення ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України в частині питань, що належать до його компетенції. Копія листа також направлена позивачу.

Міністерство соціальної політики розглянуло звернення ОСОБА_1 щодо пільгового проїзду окремих категорій громадян та листом від 21 листопада 2019 року №8863/0/112-19/202 надало адресату відповідь. Зокрема, у листі зазначено, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» видатків у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію перевізникам за пільговий проїзд окремих категорій громадян не передбачено. Забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган міської ради, на приміських, що не виходять за межі області, - на облдержадміністрації. Зазначені органи здійснюють контроль за виконанням транспортного законодавства на відповідній території. Отже, питання забезпечення пільгового перевезення окремих категорій громадян за рахунок коштів місцевих бюджетів має розглядатися відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Крім того, 10 січня 2020 року Офіс Президента України направив ОСОБА_1 листа, в якому повідомив, що його звернення в межах компетенції проаналізовано з урахуванням інформації Міністерства соціальної політики України, викладеної у листі від 21 листопада 2019 року №8863/0/112-19/202. При цьому у листі зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. З огляду на що відсутні підстави для направлення до Конституційного Суду України конституційного подання з питання, порушеного у зверненні. Також роз`яснено право кожного звернутися з конституційною скаргою до Конституційного Суду України.

Вважаючи протиправною бездіяльність Президента України, яка появилася у відсутності об`єктивного та всебічного розгляду звернення, несвоєчасному наданні відповіді по суті звернення, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що Президент України, а не Міністерство соціальної політики України є суб`єктом права на конституційне подання. Тобто Міністерство не є належним органом державної влади, до компетенції якого відноситься вирішення питань, які були предметом звернення від 05 листопада 2019 року. З огляду на це позивач вважає, що його звернення безпідставно перенаправлено до Міністерства соціальної політики України, оскільки до його компетенції не належить розгляд питань, поставлених у зверненні.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не розглянуто звернення по суті і не вчинено жодних дій, спрямованих на захист його прав, що було предметом звернення, зокрема не подано конституційного подання до Конституційного Суду.

Відповідач проти позову заперечує та стверджує, що розгляд заяви ОСОБА_1 від 05 листопада 2019 року правомірно організовано Офісом Президента України. Так, після опрацювання звернення позивача встановлено, що вирішення порушених у ньому питань щодо пільгового проїзду окремих категорій громадян у приміському транспорті належить до компетенції Міністерства соціальної політики України. Звернення перенаправлено за належністю відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» із одночасним повідомленням про це ОСОБА_1 .

Крім того відповідач зазначив, що вимога зобов`язати Президента України звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням є втручанням у дискреційні повноваження Президента України, визначені Конституцією України, та суперечить повноваженням адміністративного суду.

Також у відзиві на позов відповідач зауважив, що позивач не довів наявність заподіяної йому моральної шкоди, протиправність діяння та причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями, вини відповідача.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з частинами другою, шостою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 102 Конституції України передбачено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно зі статтею 5 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) звернення громадян адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Статтею 14 Закону № 393/96-ВР встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Відповідно до частини другої статті 19 зазначеного Закону у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань.

Водночас частиною третьою статті 7 Закону № 393/96-ВР передбачено, що у разі, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019 затверджено Положення про Офіс Президента України.

За змістом пунктів 1, 3 цього Положення Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України; основними завданнями якого є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.

Відповідно до підпункту 22 пункту 4 Положення про Офіс Президента України Офіс відповідно до покладених на нього завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.

Пунктом 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423, визначено, що Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері, зокрема, соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту осіб з інвалідністю.

За змістом абзацу третього підпункту 1 пункту 3 вказаного Положення основними завданнями Мінсоцполітики є забезпечення формування державної політики у сфері соціального захисту населення, зокрема осіб з інвалідністю, ветеранів праці, ветеранів військової служби, жертв нацистських переслідувань, дітей війни та жертв політичних репресій.

Згідно зі статтею 2 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують: 1) виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня; 2) законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян; 3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку; 4) підготовку та схвалення прогнозів відповідних бюджетів, підготовку та виконання відповідних бюджетів; 5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм; 6) взаємодію з органами місцевого самоврядування; 7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Відповідно до частини першої статті 13 цього Закону до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань: 1) забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; 2) соціально-економічного розвитку відповідних територій; 3) бюджету, фінансів та обліку; 4) управління майном, приватизації, сприяння розвитку підприємництва та здійснення державної регуляторної політики; 5) промисловості, сільського господарства, будівництва, транспорту і зв`язку; 6) науки, освіти, культури, охорони здоров`я, фізкультури і спорту, сім`ї, жінок, молоді та дітей; 7) використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля; 8) зовнішньоекономічної діяльності; 9) оборонної роботи та мобілізаційної підготовки; 10) соціального захисту, зайнятості населення, праці та заробітної плати.

З 2015 року в Україні розпочато децентралізацію та запроваджено реформу міжбюджетних відносин, відповідно до яких 28 грудня 2014 року Верховна Рада України ухвалила зміни до Податкового та Бюджетного кодексів України, які визначали нову фінансову основу органів місцевого самоврядування, встановили новий розподіл загальнодержавних податків та запровадили нову систему бюджетного вирівнювання.

Вказаними змінами до Бюджетного кодексу України на законодавчому рівні забезпечено повну бюджетну самостійність місцевих бюджетів, у тому числі шляхом збільшення доходних джерел їх формування та розширення прав органів самоврядування як в частині адміністрування податків та зборів, так і в частині визначення напрямів використання бюджетних коштів.

Так, статтею 4 Бюджетного кодексу України визначено, що якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у Кодексі, застосовуються відповідні норми Кодексу.

Відповідно до статті 7 Бюджетного кодексу України місцеві бюджети є самостійними. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленими за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

Компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян Бюджетним кодексом України віднесено до видатків, що здійснюються з бюджетів міст обласного значення районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно з законом та перспективним планом формування територій громад, за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та державні програми соціального захисту (статті 89, 102 Бюджетного кодексу України) та видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів (стаття 91 Бюджетного кодексу України).

V. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Президента України із заявою від 05 листопада 2019 року, в якій просив направити до Конституційного Суду України конституційне подання про визнання неконституційними положень пункту 33 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII. Вказане звернення стосувалося пільгового проїзду окремих категорій громадян. Зокрема, позивач зазначив про те, що пунктом 33 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII частини другу та третю статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» викладено в новій редакції, внаслідок чого позбавлено права інвалідів на безплатний проїзд всіма видами приміського транспорту.

У позовній заяві ОСОБА_1 висловлює незгоду з діями відповідача щодо направлення його звернення від 05 листопада 2019 року за належністю до Міністерства соціальної політики України, оскільки вважає, що до компетенції Міністерства не належить розгляд питань, поставлених у зверненні.

Надаючи оцінку наведеним доводам позивача, Суд зазначає, що з огляду на зміст правових норм, які підлягають застосуванню у цій справі, звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Забезпечення формування та реалізація державної політики щодо соціального захисту, зокрема осіб з інвалідністю, є одним із основних завдань Міністерства соціальної політики в Україні. Тобто питання пільгового проїзду осіб з інвалідністю у приміському транспорті належить до компетенції Мінсоцполітики.

З огляду на це, а також враховуючи положення частини третьої статті 7 Закону №393/96-ВР, Суд вважає, що звернення ОСОБА_1 правомірно та у визначені Законом № 393/96-ВР строки (п`ять днів) направлено Офісом Президента України за належністю на розгляд до компетентного органу із одночасним повідомленням позивача.

При цьому позивачем не заперечується той факт, що на вказане звернення Міністерство соціальної політики України надало заявнику відповідь від 21 листопада 2019 року № 1163/0/112-19/202, в якій проінформувало, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» видатків у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію перевізникам за пільговий проїзд окремих категорій громадян не передбачено. Забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган міської ради, на приміських, що не виходять за межі області, - на облдержадміністрації. Зазначені органи здійснюють контроль за виконанням транспортного законодавства на відповідній території. Отже, питання забезпечення пільгового перевезення окремих категорій громадян за рахунок коштів місцевих бюджетів має розглядатися відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач, керуючись частиною третьою статті 7 Закону №393/96-ВР, правомірно переслав звернення позивача від 05 листопада 2019 року за належністю компетентному органу, про що повідомив ОСОБА_1 , у нього відсутній обов`язок розглядати по суті таке звернення та надавати на нього відповідь. Відтак позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності Президента України протиправною та зобов`язання Президента України звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням про визнання неконституційними пункту 33 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII Суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Тобто для задоволення адміністративного позову суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Разом із тим, Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам щодо реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, визначено поняття дискреційних повноважень - сукупність прав та обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один із кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Президента України звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням, оскільки такі повноваження є дискреційними.

При цьому колегія суддів також зазначає, що в розрізі обставин цієї справи обраний позивачем спосіб судового захисту (зобов`язання Президента України звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням) не є ефективним та адекватним, оскільки не здатен забезпечити відновлення порушеного, на його думку, права на безкоштовний проїзд всіма видами приміського транспорту.

На підставі вищевикладеного Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак в задоволенні позовної заяви слід відмовити повністю. Відповідно, відсутні фактичні підстави для відшкодування позивачеві моральної шкоди у визначеному ним розмірі 265 031,06 грн.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Головуючий суддя І.А. Гончарова

Судді Л.І. Бившева

І.Я. Олендер

Т.М. Шипуліна

М.Б. Гусак