Справа № 522/1282/20
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2020-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/1282/20
Провадження № 2-а/522/208/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Одеси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (громадянина Азербайджану) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ:

До суду 24.01.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 (громадянина Азербайджану), пред`явлений до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за яким просила визнати протиправним та скасувати рішення №56 від 23.01.2020 року про примусове повернення в країну походження.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 23 січня 2020 року відносно позивача було протиправно, на її думку, без її волі, примусово в супроводі поліцейських доставлено до ГУДМС в Одеській області, де відносно неї склали рішення №56 від 23.01.2020 року про примусове повернення в країну походження. Між тим, із оскаржуваним рішенням вона не згодна, посилалась на те, що не зрозуміло на підставі чого та яким чином було складено дане рішення, за яке порушення нею законодавства, а також ї1 не було надано можливості надати пояснення з приводу того, чому вона не покинула не територію України (а це було з поважних причин, оскільки вона хворіла та проходила відповідне медичне лікування).

Ухвалою суду 27.01.2020 року позов був залишений без руху, вимоги ухвали суду були усунуті 03.02.2020 року.

Ухвалою суду від 05.02.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду на 21.02.2020 року.

21.02.2020 року розгляд справи був відкладений на 05.03.2020 року за клопотання представника відповідача з наданням часу на подання відзиву на позовом.

До суду 04 березня 2020 року надійшов відзив на позов, згідно якого позовні вимоги не визнали та просили відмовити.

У судовому засіданні 05.03.2020 року був присутній представник позивача та позивач, які позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на те, що рішення міграційного органу є протиправним та незаконним. Позивачка посилалась на те, що не має можливості повернутись до країни походження, оскільки там у неї не залишилось родичів та їй загрожує небезпека, а її представник посилався на те, що там криміногенна ситуація. Окрім того, посилалась на те, вона на теперішній час проходить лікування.

Представника відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити за обставин, викладених у відзиві на позов. посилався на те, що у січня 2020 року співробітниками УСР в Одеській області ДСР НП України під час проведення слідчих дій у рамках кримінального провадження №0000012 від 09.01.2020 року за адресою АДРЕСА_1 , було виявлено позивачку та для встановлення обставин щодо особи позивачку було доставлено до міграційного органу. Під час перевірку було встановлено, що ОСОБА_2 порушила правила перебування іноземців в України, а саме перебувала на території України без дозвільних документів. Посилався на те, що її рішення є законним та прийнятим у відповідності до норм чинного законодавства.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних обставин.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 23.01.2020 співробітниками УСР в Одеській області ДСР НП України на виконання ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 .О., було проведено розшукові заходи а адресою: АДРЕСА_1 , та виявлено особу, яка назвалась громадянкою Азербайджану ОСОБА_4 .

Позивачку обшуку було знайдено паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 02.11.2016 року, на ім`я громадянки Республіки Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із відміткою перетинання державного кордону 27.06.2019 року. Після завершення слідчих дій ОСОБА_5 було доставлено до ГУДМС в Одеській області для з`ясування законності

У результаті проведеної перевірки працівниками міграційної служби наявних документів та відібраних пояснень у позивача було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула до України у 27.06.2019 легально, через КПП «Одеса», за паспортним документом серії НОМЕР_2 , з метою проживання. Між тим, на даний час громадянка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України знаходиться незаконно, оскільки передбачений законом дозволений строк її перебування на території України закінчився, з метою продовження строку перебування остання не зверталась.

23 січня 2020 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, стосовно громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 002267 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.01.2020 року ПН МОД № 002280 позивачка була притягнута до адміністративної відповідальності в вигляді штрафу у розмірі 5100 грн..

23 січня 2020 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №56 про примусове повернення в країну походження громадянки Республіки Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано її покинути територію України у термін до 26.01.2020 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивачка звернулась до суду з дійсним позовом.

Відповідно до ст. 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян затвердженої постановою КМУ від 24.10.2002 № 1565 (далі Угода) громадяни держави однієї сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 20 липня 2015 року № 884 (далі Порядок) громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до п. 4 Порядку у разі виявлення перевищення іноземцем дозволеного йому строку перебування на території України посадова особа ДМС діє відповідно до Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС від 28 серпня 2013 року № 825, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1654/24186.

З урахуванням вищенаведеного вбачається, що громадяни Азербайджану можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів.

Під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів.

Із урахуванням того, що позивач прибула на територію України 27.06.2019, строк її законного перебування на території України закінчився 25.09.2019.

У визначений термін громадянка Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України не виїхала. Позивача було виявлено 23.01.2020, отже позивач в порушення міграційного законодавства ухилялась від виїзду за межі території України протягом 120 днів.

Суд вбачає, що на теперішній час позивачка на території України знаходиться незаконно, без відповідних дозвільних документів. При цьому, суд вбачає, що позивачка не зверталась до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України з заявою для добровільного повернення чи оформлення документів для перебування на території України.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

У силу вимог ст.26 наведеного Закону Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства затвердженої Наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, СБУ 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкції) терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 розділу І Інструкції - іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до постанови пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», під грубим порушенням законодавства слід розуміти, зокрема, грубе порушення Правил в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року № 1074 (далі Правила), а саме: проживання без документів на право проживання в Україні або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання правил транзитного проїзду через територію України.

Нормами законодавства про статус іноземця та особи без громадянства встановлено, що на території України можуть проживати або тимчасово перебувати іноземці та особи без громадянства відповідно до їх правового статусу, який підтверджується відповідними документами.

Так, іноземці, які постійно проживають в Україні, можуть перебувати в Україні за своїми національними паспортами та українськими документами-посвідками на проживання в Україні для іноземця з відміткою про реєстрацію. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та п. 19 Правил, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами.

Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Отже, виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України законодавством не передбачено.

Матеріали справи свідчать про порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема правил перебування в Україні.

Позивач не надала будь-яких доказів законності його перебування в Україні з січня 2020 року, а тому у відповідності до ст.1 Закону України «Про іноземців та осіб без громадянства» має статус нелегального мігранта, тобто іноземець, який законно прибув в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратив підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Водночас, вирішуючи питання щодо законності прийнятого ГУДМС України в Одеській області рішення, суд враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України, особа в будь-якому разі не підлягає поверненню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Вказаний перелік підстав є вичерпним та таким, який не підлягає розширенню.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», рішення про примусове видворення повинно прийматися після того, як органи влади розглянули всю належну інформацію, яка їм доступна, та переконалися, що виконання рішення про примусове видворення не буде означати для іноземця чи особи без громадянства реальної загрози бути страченим або підданим катуванню, нелюдському або принизливому поводженню чи покаранню, бути вбитим або підданим нелюдському чи принизливому поводженню з боку недержавних суб`єктів, якщо влада країни, куди вони видворяються, партії чи організації, які контролюють цю державу або значну територію цієї держави, включаючи міжнародні організації, не можуть чи не бажають забезпечувати належний та ефективний захист, або наражатиметься на небезпеку внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки, чи виникнення інших ситуацій, які б могли відповідно до міжнародного права або національного законодавства бути підставою для надання міжнародного захисту.

Даючи оцінку оскаржуваного рішення на відповідність його вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено, виїзд позивача з країни походження не пов`язаний з переслідуванням її за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоювання зазнати серйозної шкоди.

Згідно пояснень позивача та матеріалів справи встановлено, що позивач прибула на території України через аеропорт КПП Одеси за паспортом громадянина Азербайджану для виїзду за кордон.

Згідно пояснень, наданих представникам міграційної служби 23.01.2020, на питання «Чи існує загроза Вашому життю, свободі, безпеці, свободі у разі повернення до країни громадянської належності?» позивач зазначила, що «Існує», проте з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіальних підрозділів ДМС України не зверталась. Відповідних доказів даного твердження ані до матеріалів справи, ані до суду не надала.

Окрім того, послання позивачки про неможливість залишення території України у зв`язку з неналежним станом здоров`я суд також не приймає до уваги, оскільки останні не знайшли свого належного підтвердження. На вимоги діючого процесуального законодавства позивачка не надала ані довідку з закладу охорони здоров`я, ані приписи лікаря, ані довідку про стан здоров`я, ані довідку про проходження стаціонарного або амбулаторного лікування, що також свідчить про надуманість даного факту.

Також суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що в країні походження, в неї не залишилось родичів, оскільки викладені обставини також не підтвердженні відповідними доказами.

Твердження позивача про наявність підстав для надання їй статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Надана нею інформація при викладені причин для надання захисту, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надала, не довела жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка загрожує в країні походження, є безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Суд вбачає, що позивачка за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалась, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.За таких обставин суд вважає, що позивач не надала жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача є надуманими, остання не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

У той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення Державна міграційна служба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони :1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення ГУДМС України в Одеській області № 56 від 23.01.2020 року про примусове повернення позивача в країну походження відсутні.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 3, 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 139, 241, 246, 255, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (громадянина Азербайджану) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк після отримання рішення суду.

Суддя: Л.В. Домусчі