Справа № 640/20095/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекламне агентство "КРАШ" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекламне агентство "КРАШ" до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування повідомлення, зобов`язання винити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №дв/2 від 27 вересня 2019 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли Віталія Едуардовича;

- зобов`язати відділ примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2019 року у справі №826/7239/17 про примусове виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року у справі №826/7239/17, яка набрала законної сили 13 грудня 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване повідомлення є неправомірним.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ТОВ "Рекламне агенство "КРАШ" (стягувач) звернулось до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/7239/17 про примусове виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року у справі №826/7239/17, яка набрала законної сили 13 грудня 2018 року.

Повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №дв/2 від 27 вересня 2019 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. повернуто виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/7239/17.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що у виконавчому листі по справі №826/7239/17 були опущені помилки в даті видачі такого виконавчого документа, а тому державним виконавцем правомірно було прийнято повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону передбачено примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно пунктів 1, 7 частини першої статті 4 Закону у виконавчому документі зазначаються назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала, строк пред`явлення рішення до виконання.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Аналіз викладених норм свідчить, що підставою для повернення виконавчого документа стягувачу може бути його невідповідність вимогам Закону в частині зазначення дати його видачі та строку пред`явлення рішення до виконання.

Відповідно до частин першої, другої статі 12 Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно частини першої статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Отже, строк пред`явлення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року розпочинається наступного дня після її прийняття, тобто з 14 грудня 2018 року та закінчується через три роки, тобто 13 грудня 2021 року включно.

Таким чином, у виконавчому листі вірно вказано строк пред`явлення його до виконання до 13 грудня 2021 року.

Безпідставним є також посилання в оскаржуваному повідомленні на недолучення до заяви про примусове виконання рішення виконавчого листа від 16.01.2019 № 826/7239/17, оскільки саме цей виконавчий лист позивачем і пред`являвся до виконання та був повернутий відповідачем. Крім того, невідповідність змісту заяви не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

У світлі викладеного, колегія суддів також звертає увагу, що дата документа (дата його складення/формування) та дата його видачі не є тотожними поняттями.

У даному випадку, датою спірного виконавчого листа є 16 січня 2019 року, що в ньому і вказано. У свою чергу, датою видачі виконавчого листа зазначено 16 січня 2018 року, що з огляду на дату його складення (16 січня 2019 року), а також дату відповідного судового рішення (13 грудня 2018 року), не може бути дійсною датою його видачі.

Таким чином, зазначення у виконавчому листі від 16 січня 2019 року № 826/7239/17 дати його видачі 16 січня 2018 року не є належним виконанням пункту 1 частини першої статті 4 Закону.

Отже, необґрунтованим є посилання в оскаржуваному повідомленні на недолучення до заяви про виконання рішення належного виконавчого листа, а також на невірно вказаний строк пред`явлення документа до виконання.

Водночас, обґрунтованим є посилання на невідповідність виконавчого листа вимогам пункту 1 частини першої статті 4 Закону в частині зазначення дати видачі виконавчого листа, а тому колегія суддів вважає правильним оскаржуване повернення про повернення виконавчого документа позивачу, а отже підстави для його скасування відсутні.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що норми чинного законодавства не передбачають здійснення державним виконавцем дій щодо встановлення та підтвердження дійсної дати видачі виконавчого документа при його надходженні для примусового виконання. Крім того, повноваження державного виконавця отримувати у відповідних органів певну інформацію, необхідну для виконання рішення, жодним не нівелюють недоліки спірного виконавчого листа та не свідчать про відсутність підстав для його повернення відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону.

Як вірно вказав суд першої інстанції, позивач, у даному випадку не позбавлений можливості ініціювати перед судом, який видав виконавчий лист, питання виправлення в ньому описки. З урахуванням цього, колегія суддів вважає, що застосування пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону у зв`язку із невідповідністю виконавчого листа пункту 1 частини першої статті 4 Закону, не свідчить у даному випадку про надмірний формалізм у застосуванні Закону, який у даному випадку досить чітко регулює спірні правовідносини та не допускає неоднозначного тлумачення.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекламне агентство "КРАШ" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов