Справа № 300/308/20
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2020 р. справа № 300/308/20
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Тимощука О.Л.,
секретаря судового засідання - Ткачук О.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Петришина С. Р.,
представника відповідача - Бондара О. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 ,
до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що з 21.04.2000 він отримує пенсію за вислугу років як пенсіонер МВС та з 05.10.2007 зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС в Івано-Франківській області, є платником єдиного податку та зареєстрований платником ЄСВ з 08.10.2008. У зв`язку із досягненням 60-річного пенсійного віку 28.07.2014, позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття з обліку як платника ЄСВ, на підставі частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", однак, відповідачем, на думку позивача, протиправно не знято останнього з обліку як платника ЄСВ та, відповідно, безпідставно нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ за період 2014-2017 років в загальній сумі 19 542,79 грн.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 КАС України (а.с.33-34).
На адресу суду 19.02.2020 від позивача надійшло клопотання про слухання справи з викликом сторін (а.с.37), яке судом задоволено, про що 20.02.2020 постановлено ухвалу про призначення судового розгляду справи на 04 березня 2020 року о 10:00 год (а.с.38-39).
Відповідач скористався правом подання відзиву на позов, який надійшов на адресу суду 04.03.2020 за №251/09-19-08-02 від 03.03.2020 (а.с.47-50). У відзиві представник відповідача із заявленими позивачем вимогами не погодився, просив у задоволенні позову відмовити. Так, обґрунтовуючи правомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень, представник зазначив, що не підлягають застосуванню в межах даних спірних правовідносин положення частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки позивач отримує пенсію за вислугу років, а не за віком, як передбачено вказаною нормою.
Враховуючи наведені обставини, представник відповідача вважає позовну заяву ОСОБА_1 безпідставною, належним чином не обґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
В судовому засіданні 04.03.2020 позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити та додатково до матеріалів справи долучили копію протоколу пенсійної справи ОСОБА_1 №00-6708 від 18.12.2019 (а.с.69).
Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, додатково просив звернути увагу суду на пенсійне посвідчення позивача, де вказано про вид отримуваної ним пенсії, а саме за вислугою років, що суперечить вимогам частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції, що діяла до 01.01.2018.
Суд, заслухавши позиції сторін, дослідивши в сукупності позовну заяву, відзив на позов та наявні в матеріалах справи письмові докази, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 починаючи з 21 квітня 2000 року призначено пенсію за вислугу років, згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", яку позивач отримує і на момент розгляду судом даної справи. Наведене підтверджується копією протоколу за пенсійною справою ОСОБА_1 від 18.12.2019 та копією посвідчення №6708, виданого 05.07.2000 (а.с.24, 69).
Згідно із твердженнями позивача, наведеними у позовній заяві, у зв`язку із досягненням 60-річного пенсійного віку, передбаченого частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", 05.08.2014 ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника ДПІ у м. Івано-Франківську з метою зняття його з обліку як платника ЄСВ.
Довідкою Управління правового забезпечення Головного управління ДПІ в Івано-Франківській області №123/09-19-10-01-13 від 03.03.2020, а також, відомостями зазначеними у витягу з ІКП позивача за 2014 рік підтверджується відсутність заборгованості у ОСОБА_1 зі сплати ЄСВ станом на 01 серпня 2014 року (а.с. 60-62, 68).
Не погоджуючись із нарахованим боргом, ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, у якій зазначив, що у зв`язку із досягненням пенсійного віку подав заяву про зняття його з обліку як платника ЄСВ; 27.01.2015 подав річний звіт по ЄСВ, в якому останнім місяцем нарахування і сплати вказано липень 2014 року та вказав на відсутність будь-якої заборгованості зі сплати єдиного внеску (а.с.11 та зворотна сторона);
У відповідь, позивач отримав листа №135/10/09-19-55-33-24 від 17.01.2020 (а.с.12-13), згідно із яким, відповідачем повідомлено про те, що відповідно до змісту частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції до 01.01.2018, фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років, призначену на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та які не досягли встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку, не вважаються пенсіонерами за віком та зобов`язані сплачувати ЄСВ на загальних підставах. Натомість, відповідач зазначив, що оскільки позивач набув статусу пенсіонера за віком лише з 01.01.2018, на підставі змін, внесених до частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", то підлягає звільненню від сплати ЄСВ за себе виключно починаючи з 01.01.2018.
Не погоджуючись із такою позицією Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, позивач подав до Державної податкової служби України скаргу, у якій описав вищевказані обставини та просив надати допомогу у вирішенні даного питання (а.с.14).
Державна податкова служба України, розглянувши скаргу позивача, направила останньому рішення від 27.01.2020 №3403/6/99-00-08-06-01-06 (а.с.16-17 та зворотна сторона), згідно із яким, оскаржену вимогу про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення, з аналогічних підстав, визначених Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області у листі від 17.01.2020 №135/10/09-19-55-33-24.
Вважаючи таке рішення протиправним, з метою скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду із позовною заявою.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд вказує, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (надалі, також Закон №2464-VI).
Відповідно до підпункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Положеннями пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 та підпункту 2.1.3 пункту 2.1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою Пенсійного фонду України від 27.09.2010 №21-5 передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону № 2464 (в редакції Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України" від 07.07.2011 №3609-VI, який набув чинності з 06.08.2011), особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз цієї норми в редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем 60 років, свідчить про те, що звільнення фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов:
- така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда;
- отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VIII перше речення частини 4 статті 4 Закону №2464-VI викладено в такій редакції: особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Згідно із пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, зазначені зміни набрали чинності 01.01.2018.
Так, аналіз цієї норми в редакції від 01.01.2018 свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування за наявності таких обов`язкових умов:
1) отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
2) отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Відповідач не заперечує право позивача на звільнення від сплати за себе ЄСВ після 01 січня 2018 року, однак вважає, що до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VIII позивач зобов`заний нараховувати та сплачувати за себе ЄСВ, оскільки досяг пенсійного віку, проте отримує пенсію за вислугу років, відповідно до спеціального закону, а не за віком, як передбачено Законом №2464-VI.
Суд із такою позицією Головного управління ДПС в Івано-Франківській області не погоджується, зважаючи на таке.
Відповідно до статей 2 та 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції від 09.12.2012) трудові пенсії діляться на пенсії: за віком; за інвалідністю; в разі втрати годувальника; за вислугу років. Право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.
Водночас, згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції від 07.07.2014) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Таким чином, право чоловіків на пенсію за віком, що передбачене частиною 1 статті 12 Закону №1788-ХІІ та частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV пов`язується, зокрема з досягненням 60 років.
Для вирішення питання, чи був ОСОБА_1 у спірний період (після досягнення 60-річного віку) зобов`язаний нараховувати та сплачувати за себе єдиний внесок, необхідно встановити, чи відповідав він критеріям, визначеним частиною 4 статті 4 Закону №2464-VІ (у редакції від 07.07.2014).
Як зазначено вище, 28.07.2014 позивач набув 60-річного пенсійного віку, встановленого частиною 1 статті 12 Закону №1788-ХІІ та частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV, а відтак, і набув права на призначення пенсії за віком. На переконання суду, встановлена частиною 4 статті 4 Закону №2464-VІ (у редакції від 07.07.2014) вимога наявності у особи статусу пенсіонера за віком означає досягнення такою особою пенсійного віку, та не передбачає отримання саме пенсії за віком, а не будь-якої іншої, що підтверджується і визначеною законодавцем другою умовою для звільнення особи від сплати за себе ЄСВ, отримання відповідно до закону пенсії, без уточнення конкретного її виду.
Відтак, передбачені частиною 4 статті 4 Закону №2464-VІ (у редакції від 07.07.2014) вимоги про досягнення особою пенсійного віку (набуття статусу пенсіонера за віком) та отримання відповідно до закону пенсії підлягають застосуванню в сукупності та не суперечать одна одній.
З матеріалів справи судом встановлено, що на момент досягнення 60-річного віку ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, перебував на спрощеній системі оподаткування та отримував призначену з 21.04.2000 пенсію за вислугу років. За таких обставин, позивач відповідав у повній мірі визначеним у частині 4 статті 4 Закону №2464-VІ критеріям та з 01.08.2014 року підлягав зняттю з обліку як платник ЄСВ а, відтак і звільненню від сплати за себе такого внеску.
Натомість, відповідач, не відреагувавши на заяву ОСОБА_1 про зняття його з обліку та нарахувавши за спірний період заборгованість зі сплати ЄСВ, помилково утотожнив визначену частиною 4 статті 4 Закону №2464-VІ у редакції, що діяла до 01.01.2018, умову набуття особою статусу пенсіонера за віком із отриманням такою особою пенсії, призначеної за віком.
Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 3 Конституції України закріплено принцип верховенства права, який є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно із пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Разом з цим, пунктом 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003, встановлено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку, Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскарженої податкової вимоги, відповідно до норм чинного законодавства.
У відповідності до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Будь-яких доказів про понесення ОСОБА_1 інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, а відтак, підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача, понесені ним судові витрати по оплаті судового збору.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 255, 295, 297, 299, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити повністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

відповідач: Головне управління ДПС в Івано-Франківській області, адреса: вул. Незалежності, буд. 20, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 43142559.

Рішення складене в повному обсязі 06 березня 2020 р.

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.