Справа № 1.380.2019.003670
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003670 пров. № А/857/483/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сасевич О.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 17 год. 35 хв. 19 листопада 2019 року, повне судове рішення складено 28 листопада 2019 року, у справі №1.380.2019.003670 за позовом ОСОБА_1 до Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання протиправними дій, скасування наказів,

В С Т А Н О В И В:

19.07.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, просив, з врахуванням наданих уточнень:

- визнати протиправними дії Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради з прийняття наказів від 15.01.2019 №4-к «Про призначення на посаду директора ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2 », від 15.02.2019 №10-к «Про продовження терміну дії контракту директора ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2 » та скасувати ці накази;

- визнати протиправними дії Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради в особі виконуючого обов`язки начальника Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Партики Олега Богдановича, що виразилися у підписанні ним з проставлянням дати « 15.02.2019р.» в графі «Погоджено» документів під назвами «Зміни до штатного розпису працівників Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» та «Структурна схема ЛКП «Львівелектротранс», що вводились в дію з 01.05.2019 та передбачали виведення з штатного розпису ЛКП «Львівелектротранс» посади «начальник юридичного відділу», яку займав ОСОБА_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є безпосереднім учасником відповідних правовідносин публічно-правового характеру (щодо призначення керівника ЛКП «Львівелектротранс», продовження терміну контракту такого керівника та щодо погодження штатного розпису (зміненого) і структури підприємства) й оспорювані ним дії та рішення не стосуються безпосередньо позивача та самі по собі не породжують для нього яких-небудь наслідків, тим більше в публічно-правовій площині.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині, що стосується третьої позовної вимоги, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не зазначив у мотивувальній частині про результати дослідження поданих сторонами доказів та доводів в обґрунтування підстав третьої позовної вимоги. Скаржник вказує, що у документах, скерованих суду першої інстанції, позивач довів, що саме йому належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких, він звернувся до суду, і які є предметом судового захисту в цій справі. Скаржник зазначає, що відсутність обов`язку відповідача безпосередньо перед позивачем жодним чином не вказує на відсутність у позивача охоронюваного законом інтересу до вирішення цієї справи. Вважає, що є безпосередньо потерпілим від спірних дій, оскільки спричинили суттєвий негативний виплив саме на інтереси позивача, який зазнав реальної шкоди. Зазначає, що при вчиненні спірних дій відповідачем порушено процедуру легітимізації штатного розпису ЛКП «Львівелектротранс», такі дії вчинені заднім число, такі дії суперечать вимогам частини 3 статті 19 Закону України «Про міський електричний транспорт».

Від скаржника надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, відповідно до статті 21 КЗпП України, рішення виконкому Львівської міської ради від 15.04.2005 №363, заяви ОСОБА_2 від 15.01.2019, наказом від 15.01.2019 №4-к «Про призначення на посаду директора ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2 », за підписом в.о. начальника Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Партики О., ОСОБА_2 призначено на посаду директора ЛКП «Львівелектротранс» із 16.01.2019 терміном на один місяць.

Наказом від 15.02.2019 №10-к «Про продовження терміну дії контракту директора ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2 », за підписом в.о. начальника Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Партики О., відповідно до КЗпП України, рішення виконкому Львівської міської ради від 15.04.2016 №296, термін дії контракту директора ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2 продовжено на один місяць з 16.02.2019 до 15.03.2019 включно.

15.02.2019 ОСОБА_2 скеровано заступнику директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Білому А., в.о. начальника Управління транспорту Партиці О.Б. пропозицію щодо погодження введення з 01.05.2019 змін до штатного розпису ЛКП «Львівелектротранс» та структури підприємства, з метою оптимізації структури та економії фонду оплати праці, пропонувалося приєднати юридичний відділ до служби безпеки підприємства (ЛКП «Львівелектротранс»).

Зазначений лист став підставою для погодження в.о. начальника Управління транспорту ОСОБА_3 змін до штатного розпису ЛКП «Львівелектротранс», введених в дію з 01.05.2019.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи зміни (з 01.05.2019) до штатного розпису працівників ЛКП «Львівелектротранс» у частині виведення юридичного відділу (начальника і трьох штатних одиниць юрисконсультів І категорії) та введення до складу служби безпеки трьох штатних одиниць юрисконсультів І категорії підписано начальником ПЕВ ОСОБА_4 , погоджено 15.02.2019 в.о. начальника Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Партикою О.Б., погоджено заступником директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Білим А., затверджено 15.02.2019 директором ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_5 В ОСОБА_6 (а.с.217).

Також, у матеріалах справи наявна структурна схема ЛКП «Львівелектротранс» (з 01.05.2019), яка підписана начальником ПЕВ Бурак О., погоджена 15.02.2019 в.о. начальника Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Партикою О.Б., погоджена заступником директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Білим А., затверджена директором ЛКП «Львівелектротранс» Кокошко В.М. (а.с.218).

Вважаючи дії відповідача щодо погодження вказаних документів протиправними, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Таким чином, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи, яка звернулась із позовом. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватись (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року (справа № 826/4406/16), від 15 серпня 2019 року (справа №1340/4630/18), в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 (справа №9901/22/17), від 06.06.2018 (справа №800/489/17), від 06.02.2019 (справа №9901/815/18).

Отже, у розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди передбачає наявність встановленого судом факту їхнього порушення. Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і такі порушені відповідачем у публічно-владних правовідносинах, що виникли між ним і позивачем. Водночас, суб`єктивна оцінка позивача щодо допущеного порушення не є абсолютною.

Разом з тим, порушення вимог закону рішенням чи дією (бездіяльністю) суб`єкта владних повноважень не є самодостатньою підставою для визнання таких протиправними та скасування, оскільки обов`язковою умовою є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів таким рішенням чи дією (безідяльністю).

Оскаржуючи дії відповідача щодо погодження спірних документів, позивач вказує на те, що таке вчинено всупереч Положенню про управління транспорту департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Інструкції з діловодства у Львівській міській раді та її виконавчих органах, що, на переконання позивача вказує на порушення процедури легітимізації та введення вказаних документів в дію.

При цьому, позивач зазначає, що після вчинення відповідачем оскаржуваних дій, на підставі чого відбулось скорочення посади, яку займав позивач, останнього піддано прямій дискримінації зі сторони адміністрації підвідомчого відповідачу ЛКП «Львівелектротранс» - скорочено посаду начальника юридичного відділу. Вказує, що зазнав значних утисків зі сторони представників адміністрації ЛКП «Львівелектротранс».

Разом з тим позивач зазначає, що публічний інтерес в даному випадку превалює над приватним, адже результат розгляду та вирішення судом даної справи не мають для позивача якогось значення, яке б було спрямовано на захист чи відновлення майнових, особистих немайнових чи інших цивільних прав й інтересів позивача.

Вказує, що відсутній також у позовній вимозі й інтерес, пов`язаний із трудовими відносинами, бо за нормами законодавства про працю позивач не може поновитись на попередній посаді начальника юридичного відділу ЛКП «Львівелектротранс», оскільки був переведений на посаду інженера з нормування праці 1 категорії у підрозділ «Ремонтні майстерні ТР» у ЛКП «Львівелектротранс», де продовжує працювати.

Водночас, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що внаслідок вчинення оскаржуваних дій відповідачем виникли обставини, на які мала змогу покликатись адміністрація ЛКП «Львівелектротранс» як на підставу прийняття наказу від 26.02.2019 №58 «Про попередження про скорочення штату та переведення працівників», яким проведено скорочення штатної одиниці посади начальника юридичного відділу з 01.05.2019. Вказує, що суть заявленої третьої позовної вимоги, як частини позову в цій справі, полягає у відновленні матеріального права позивача на позов, предметом якого стає цивільно-правова вимоги до ЛКП «Львівелектротранс», задоволення якої дозволило б позивачу у майбутньому відновити свої права та реалізувати належним чином свої інтереси поновитись на посаді, з якої його примусили звільнитись та/або відшкодувати заподіяну моральну і матеріальну шкоду.

Вказані обставини, на переконання скаржника, вказують на наявність у позивача матеріально-правової заінтересованості у вирішенні питання щодо встановлення й фіксації в рамках даної адміністративної справи протиправності вчинення відповідачем спірних дій.

Надаючи правову оцінку аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції враховує, що скаржник фактично висловлює свою незгоду з скороченням у ЛКП «Львівелектротранс» штатної одиниці посади начальника юридичного відділу, при цьому позивач не навів належних доказів того, що оскаржувані дії відповідача безпосередньо порушують його права, свободи чи інтереси, так само як і не надав доказів того, що такими вирішено питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки позивача.

В свою чергу поняття способів захисту прав, свобод та інтересів особи в адміністративному судочинстві охоплюється визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цих прав, свобод та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

В контексті конкретних обставин цієї справи, оскільки зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачем та відповідачем, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції, що позивач не є безпосереднім учасником відповідних правовідносин публічно-правового характеру й оскарженні ним дії не стосуються безпосередньо позивача та самі по собі не породжують для нього яких-небудь наслідків.

Обраний позивачем спосіб захисту в межах спірних правовідносин не може призвести до ефективного поновлення прав позивача, порушення якого він вбачає в протиправному звільненні з посади начальника юридичного відділу.

За відсутності реального існування публічно-правового спору між позивачем та відповідачем в цій справі, задоволення заявлених позовних вимог адміністративним судом не відповідає меті та засадам адміністративного судочинства.

Щодо аргументів скаржника про наявність законного інтересу, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Важливим є з`ясування судом обставин, що вказують на порушення інтересу, позивач повинен довести, що має законний інтерес і є потерпілим від порушення такого з боку суб`єкта владних повноважень. Порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального або нематеріального блага.

Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес, та що такий порушено саме негативним впливом оскаржуваних дій відповідача.

Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення, а тому висновки суду щодо правомірності/протиправності оскаржених позивачем дій не мають самостійного правового значення при вирішені цієї справи.

Вказане узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2019 (справа №522/3665/17).

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції обставини, якими позивач аргументує протиправність оскаржуваних дій відповідача, можуть бути предметом дослідження при вирішенні спору щодо звільнення позивача зі займаної посади, де такі можуть бути перевірені й, відповідно до оцінки належного суду, можуть виступити доказом безпідставності звільнення.

Оскільки скаржник не оскаржує постанову суду в частині відмови в перших двох позовних вимогах, а тому в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, прецедентну практику ЄСПЛ, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви відмови в задоволенні позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.003670 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. В. Ільчишин

Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 05.03.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України