Справа № 420/4343/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4343/19

Категорія: 102000000 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Час і місце ухвалення: 16:14 год. м.Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Рощіній К. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року по справі за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС України в Одеській області про скасування ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну від 18.06.2019 року №307718.

В обґрунтування вимог зазначається, що при наданні дозволу на імміграцію та надання посвідки на постійне місце проживання в Україні підстав для відмови у їх наданні відповідачем виявлено не було. При цьому, оскаржуваним рішенням порушені його права, оскільки він народився на території сучасної України у 1989 році, постійно проживає на території України з 1999 року по теперішній час, має родину в Україні, роботу та міцні соціальні зв`язки. Водночас, з оскаржуваного рішення неможливо зрозуміти, з яких саме підстав йому скасовано дозвіл на імміграцію, оскільки ст.12 Закону України «Про імміграцію», на яку посилається відповідач, містить шість різних підстав для скасування дозволу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 18.06.2019 року №307718 про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_2 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження органу та накладати обов`язок на міграційну службу діяти всупереч закону. Також апелянтом зазначено, щодо надання неправдивих відомостей при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію. При цьому з посиланням на пп.1 п. 64, пп.4 п. 72 Порядку про оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 321 зазначає, що посвідки, що були надані на підставі рішень, які скасовані визнаються недійсними та підлягають знищенню відповідно до ст. 12 ЗУ « Про імміграцію».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 народився 19.09.1989 року в м. Татарбунари Одеської області.

12.10.2005 року позивач був документований паспортом громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , що виданий Генеральним консульством РФ у м. Одесі.

21.01.2008 року позивач звернувся до сектору ГІРФО Татарбунарського РВ ГУ МВС України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

25.06.2008 року відділом у справах ГІРФО ГУМВС України в Одеській області, на підставі (згідно висновку по справі) Закону України «Про імміграцію» було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

25.06.2008 року ОСОБА_2 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 безстроково.

З листа Татарбунарського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області №5146/495 від 04.04.2018 року на ім`я начальника ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, Татарбунарському районному сектору ГУ ДМС України в Одеській області стало відомо про те, що батько заявника ОСОБА_3 в період з 03 січня 1986 року по 07 серпня 2011 року був зареєстрований на території України за адресою: АДРЕСА_1 , мати - ОСОБА_4 була зареєстрована та постійно проживала по АДРЕСА_2 в період з 28 травня 1990 року по 26 жовтня 1991 року. Оскільки ОСОБА_2 станом на 24.08.1991 року був неповнолітнім та постійно проживав на території України разом із своїми батьками, Татарбунарський районний сектор ГУ ДМС України в Одеській області просив розглянути питання щодо скасування ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україні.

18.06.2019 року начальником ГУ ДМС України в Одеській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_1 .

18 червня 2019 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення №3077/18, яким на підставі ст.12 Закону України «Про імміграцію», пунктів 21, 22 Порядку провадження, пункту 72 Порядку оформлення, видачі та скасування посвідки на постійне та тимчасове проживання іноземців та ОБГ, скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 18.06.2019 року №307718 ОСОБА_2 не відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, прийняте не обґрунтовано, не добросовісно, не розсудливо, не пропорційно, без дотриманням принципу рівності перед законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», свобода пересування це - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491 - III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію відповідач послався саме на ст.12 Закону України " Про імміграцію".

Проте, в оскаржуваному рішенні про скасування позивачу дозволу на імміграцію взагалі не зазначено, на підставі якого саме пункту ст.12 Закону України "Про імміграцію" відповідач прийняв таке рішення, оскільки стаття 12 Закону України "Про імміграцію" містить 6 різних підстав для скасування дозволу.

Тобто з оскаржуваного рішення неможливо визначити підстави та мотиви його прийняття, що вірно встановлено судом першої інстанції, а тому доводи апелянта, що позивачем надано неправдиві відомості під час звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію є необґрунтованими та такими що не підтверджені належними доказами.

Крім того, судом першої інстанції правомірно зазначено, що з рішення не зрозуміло, що відповідач має на увазі під такими формулюваннями як "Порядок провадження" та "Порядок оформлення, видачі та скасування посвідки на постійне та тимчасове проживання іноземців та ОБГ".

Також, суд першої інстанції обґрунтовано вважає, що навіть у разі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності факту подання заявником (позивачем) свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, у міграційного органу відсутні підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію, оскільки таке рішення не ґрунтується на законі. Позивач не повинен нести відповідальність за помилки, допущені з боку міграційних органів.

Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_2 , який наданий суду, був відсутній в матеріалах особової справи позивача на момент надання суду витребуваних доказів та не був наданий разом з іншими матеріалами особової справи, а відтак являється не належним доказом.

Крім того, колегія суддів зауважує, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв`язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Так, при наданні безстрокової посвідки на постійне місце проживання в Україні 25.06.2008 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача. Під час проведення перевірки у 2008 році підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні.

При цьому, апелянтом не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст.12 Закону України Про імміграцію.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Кlаss та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п.23 Порядку №1983.

Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Відповідачем порушено право позивача брати участь у проведенні процедури про скасування дозволу.

Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачем порушено чинне законодавство України, в тому числі Закону України «Про правовий статус іноземців», або вчинено злочин.

На підставі викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача порушують права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для нього.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію"є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зіст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Отже, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування дозволу на імміграцію без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такого дозволу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 18.06.2019 року №307718 не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи апелянта на втручання судом при прийнятті оскаржуваного рішення в дискреційні повноваження відповідача колегія суддів вважає помилковими, оскільки прийняте рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень в ході здійснення дискреційних повноважень, має контролюватися судом або іншим органом на предмет його законності у порядку передбаченому законодавством.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, ст.315, 316, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено та підписано 05 березня 2020 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова