Справа № 200/11323/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року справа №200/11323/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання Тішевського В.В., представників відповідача Матвієнка Є.П., Піскалової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вугледарської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року (головуючий суддя І інстанції Голуб В.А.), складене в повному обсязі 16 грудня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/11323/19-а за позовом ОСОБА_1 до Вугледарської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення № 7/44-10 від 21 червня 2019 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2019 року позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Вугледарської міської ради про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 7/44-10 від 21 червня 2019 року «Про відмову у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»;

- зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 22 травня 2017 року та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 46 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за цільовим призначенням 03.08 (Для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування), на якій розташовано будинок кафе який належить заявнику на праві спільної часткової власності (а.с. 4-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Вугледарської міської ради № 7/44-10 від 21 червня 2019 року "Про відмову у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" ОСОБА_1 . Зобов`язано Вугледарську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 травня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 46 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2 , за цільовим призначенням 03.08 (для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування), з урахуванням висновків суду, зазначених у рішенні. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 85-90).

Не погодившись із судовим рішенням Вугледарська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати вищевказане рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що як на момент прийняття оскаржуваних у суді рішень Вугледарської міської ради від 15 червня 2017 року № 7/17-23, від 23 червня 2018 року № 7/31-10, так і на момент прийняття рішення № 7/44-10 від 21 червня 2019 року, об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 а не було розташовано.

Крім того, на момент подання позивачем заяви від 22 травня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, існувала необхідність вжиття заходів із забезпечення виконання рішення суду, тобто усунення перешкод у реалізації права власності позивача щодо самовільно зайнятої земельної ділянки. Тобто, сам факт знаходження на самовільно зайнятій земельній ділянці об`єкта нерухомості станом на момент звернення є порушенням закону, про що було відомо ОСОБА_1 .

Вважає, що відмова у наданні дозволу є правомірною, оскільки підставою для відмови слугувало невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (а.с. 93-101).

Представники відповідача в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просили суд її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням ( а.с.123).

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.1997 року, а саме будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 1,А, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17-25).

Рішенням Господарського суду Донецької області по справі № 22/6пн від 29.10.2013 року зобов`язано суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 звільнити самостійно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,0221га , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також знести самовільно зведені внаслідок реконструкції будівлі та споруди (а.с.45-49).

Судове рішення набрало законної сили та Господарським судом Донецької області було видано наказ за № 22/6 від 25.12.2013 р. , на підставі якого відкрито виконавче провадження від 11.07.2016 року ВП № 51609063, яке виконано відповідно до акту державного виконавця від 29 травня 2017 року та будівлю знесено та вивезено до КП «Благоустрій», а виконавче провадження закрито постановою про закінчення виконавчого провадження від 30.05.2017 року (а.с.59-63).

Разом з тим, дії державного виконавця щодо знесення будинку кафе «Літнє» , загальною площею 14.1 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 а визнано незаконними відповідно до постанови Східного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 року (а.с.11).

22 травня 2017 року ( ще до виконання дій державного виконавця) ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг звернулась до Вугледарського міського голови Сілича А.Ю. із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 46 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2 , за цільовим призначенням 03.08 (для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування), на якій розташований будинок кафе, який належить заявниці на праві спільної часткової власності (а.с.10).

Вугледарською міською радою 15.06.2017 року було прийнято рішення № 7/17-23, яким відмовлено позивачці у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 року у справі № 223/399/17 скасовано рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 05.03.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Вугледарської міської ради від 15.06.2017 року № 7/17-23 «Про відмову у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»;

- зобов`язано Вугледарську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 травня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0046 га за адресою:

АДРЕСА_3 в решті позовних вимог - відмовлено (а.с. 75-76).

Згідно з рішенням Вугледарської міської ради від 23.06.2018 року № 7/31-10 "Про відмову у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки", розглянувши повторно заяву громадянки ОСОБА_1 від 22.05.2017 року, згідно постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 року № 223/399/17, міська рада вирішила відмовити громадянці ОСОБА_1 у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування орієнтовною площею 0, 0046га із земель комунальної власності у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі № 200/14806/18-а від 15.03.2019 року, яке набрало законної сили відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 року, визнано протиправним та скасовано рішення Вугледарської міської ради № 7/31-10 від 23.06.2018 року "Про відмову у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки". Зобов`язано Вугледарську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.05.2017 року з урахуванням висновків суду, зазначених в рішенні (а.с.77-84).

05 червня 2019 року на засіданні постійної комісії з питань розвитку інфраструктури, управління комунальною власністю, житлово-комунального господарства, екології, регулювання земельних відносин розглянуто зауваження, які надійшли від позивача ОСОБА_1 на проект рішення міської ради «Про відмову у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки». Однак проект рішення для затвердження на засіданні сесії рекомендовано не було , що підтверджується витягом з протоколу № 71 (а.с.35-38).

Згідно з витягом з протоколу пленарного засідання 44 чергової сесії міської ради сьомого скликання, Вугледарською міською радою на пленарному засіданні 21.06.2019 року було прийнято рішення № 7/44-10, яким громадянці ОСОБА_1 відмовлено у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування орієнтовною площею 0, 0046 га із земель комунальної власності у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Разом з тим, зі змісту мотивувальної частини даного рішення вбачається, що підставою для відмови стала відсутність на момент розгляду заяви на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна та незаконність знаходження на момент подання заяви на самовільно зайнятій земельній ділянці будинку кафе та порушення статтей 129-1 Конституції України, статті 14 КАС України, статті 18 ГПК України, частинами першої та другої статті 134 ЗК України, частиною другої статті 124 ЗК України, відповідач керувався частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (а.с.34, 39-44).

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, звернулась до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішення Вугледарської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є протиправними та скасував спірне рішення.

При цьому, порушене право позивача поновлено шляхом, зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 46 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 з урахуванням висновків суду, що позивачем не оскаржено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. «в» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За приписами ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (ч. 2 ст. 124 ЗК України).

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (ч. 2 ст. 134 ЗК України).

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Таким чином, вказаною нормою передбачено два варіанти поведінки державного органу за результатами розгляду клопотання особи про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме: 1) надати дозвіл або 2) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

У мотивувальній частині спірного рішення №7/44-10 від 21.06.2019 року "Про відмову у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" відповідач посилається на відсутність на момент розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.05.2017 року на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, а також на незаконність знаходження самого майна на земельній ділянці.

В спірному рішенні відповідача зазначено, що відповідач, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, керувався ст. 129-1 Конституції України, ст. 14 КАС України, ст. 18 ГПК України, ч. 3 ст. 123, ч. 2 ст. 124, ч.2 ст.134 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно ст. 18 ГПК судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права чи інтереси.

Відповідно ч. 3 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач про надання дозволу на розробку проекту землеустрою звернулась із заявою 22.05.2017 року у часі раніше , коли на зазначеній земельній ділянці знаходився об`єкт право власності позивача, на який вона до наступного часу не позбавлена права власності, а будівля кафе « Літнє» була знесена та передана КП «Благоустрій» у постійне користування часом пізніше, 29 травня 2017 року.

В спірному рішенні відповідач також підтвердив зазначені обставини та зазначив про незаконність знаходження будинку кафе на самовільно занятій земельній ділянці ,на момент подання позивачем заяви .

Суд апеляційної інстанції не надає аналізу рішенням судів господарської юрисдикції щодо звільнення земельної ділянки, на якій знаходився будинок кафе, оскільки це не є предметом розгляду даної справи та не заперечується позивачем, що правомірність знаходження майна на земельній ділянці відповідача - не підтверджена.

Оскільки предметом розгляду даної справи є питання розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, отже головним питанням є встановлення правомірності звернення позивача з заявою від 22.05.2017 року та дотримання вимог ч. 2 ст. 134 ЗК України.

Апелянтом суду не доведено достовірних доказів та даних, що позивачка,відповідно до законодавства, позбавлена зазначеного права на приватне майно, придбане, відповідно до договору купівлі- продажу від 02.09.1997 року у вигляді ? частки будинку кафе площею 14,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 . АДРЕСА_2 ,яке документально підтверджено та відображено у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та яке на час звернення знаходилось на земельній ділянці відповідача, що передбачало право позивача на звернення із заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою без проведення земельних торгів ( а.с.17-18,20-25).

Аналізуючи вищезазначені законодавчі положення, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, суд зазначає, що дані положення не визначають обставин невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

А обставини, зазначені у мотивувальній частині рішення, а саме відсутність на момент розгляду заяви на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна та незаконність знаходження на момент подання заяви на самовільно зайнятій земельній ділянці будинку кафе, не відносяться до тих, які можуть бути підставою для відмови у наданні такого дозволу.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, відповідач прийняв спірне рішення, яке є необґрунтованим та невизначеним з огляду на відсутність підстав відмови зазначених в Земельному кодексі України.

Доводи апелянта, щодо неправомірності знаходження нерухомого майна позивача на самовільно зайнятій ділянці судом апеляційної інстанції не приймаються з огляду на зареєстроване право власності на майно за позивачем, яке до наступного часу не спростоване та відповідно до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є власністю позивача.

Суд зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у рішенні від 27.09.2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд наголошує, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 123 Земельного кодексу України.

Отже, суд вважає безпідставним посилання відповідача на вказані обставини, оскільки такі підстави не можуть бути покладені в основу спірного рішення. Суд апеляційної інстанції зазначає, що зобов`язання відповідача розглянути заяву про надання дозволу не є втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, оскільки за такого підходу втрачається сенс у першій стадії земельно-правової процедури щодо звернення особи за отриманням дозволу та безпосередньо його отримання, тобто позбавляє цю дію її юридичного (правового) значення.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного суду від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а, відповідно до якої колегія суддів відступила від правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №804/3703/16, що рішення суб`єкта владних повноважень на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою не має правового значення і не порушує прав особи.

При цьому, суд апеляційної інстанції не надає оцінку доводам відповідача щодо примусового виконання рішення господарського суду, спору щодо тотожності об`єкту нерухомості первісно придбаному, оскільки це не є спірним питанням даної справи, суд розглядає лише правомірність прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності скасування спірного рішення, як такого що прийнято за відсутності підстав для відмови у наданні дозволу, та необхідності зобов`язання повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вугледарської міської ради залишити без задоволення .

Рішення Донецького окружного адміністративного суду 04 грудня 2019 року по справі № 200/11323/19-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 04 березня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 березня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова