Справа № 120/2298/19-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2298/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Т.М.

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

03 березня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Смілянця Е. С. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В :

в липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Вінницькій області № Ф-6697-17У від 13.11.2018 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15 819,54 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що протягом тривалого часу він проживає і працює в Республіці Португалія і не був обізнаний про обов`язок сплачувати єдиний внесок. Також ОСОБА_1 посилається на те, що реєстрація припинення підприємницької діяльності, відсутність декларацій та несплата страхових внесків свідчать про те, що позивач не здійснював підприємницьку діяльність, тому оскаржувана вимога є протиправною.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.05.2009 року ОСОБА_1 зареєстрований Виконавчим комітетом Вінницької міської ради як фізична - особа підприємець, взятий на облік в Вінницькій ДПІ (Вінницьке управління ГУ ДФС у Вінницькій області) за № 52554 від 28.05.2009 року та перебував на обліку як платник єдиного внеску на загальній системі оподаткування.

10.06.2019 року проведено державну реєстрацію припинення діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

У зв`язку з невиконанням позивачем вимог статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за 2017 рік та 3 квартали 2018 року Головне управління ДФС у Вінницькій області на підставі даних інформаційної системи сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6697-17У від 13.11.2018 року на суму 15819,54 грн.

Не погодившись з вказаною вимогою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт відсутності доходу від підприємницької діяльності та проживання в Португалії не звільняють позивача від обов`язку сплачувати єдиний внесок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Згідно з п.2 ч. ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Таким чином, обов`язковою умовою для визначення фізичної особи платником єдиного внеску згідно з ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI є наявність статусу фізичної особи - підприємця.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 27.05.2009, дата запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності - 10.06.2019 (а.с.70-72).

Таким чином, у період 2017-2018 рр та станом на момент прийняття оскаржуваної вимоги № Ф-6697-17У від 13.11.2018 року, позивач мав статус фізичної особи-підприємця.

При цьому доводи апеляційної скарги про відсутність декларацій та звітності зі сплати страхових внесків є необґрунтованими, оскільки обов`язок зі сплати єдиного внеску пов`язаний з наявністю статусу фізичної особи-підприємця, а не з дотриманням порядку подання податкової звітності або звітності зі сплати єдиного внеску.

Отже, оскільки у період 2017-2018 рр, за який обчислено суму боргу зі сплати єдиного внеску, ОСОБА_1 мав статус фізичної особи-підприємця, то у вказаний період позивач був платником єдиного внеску в розумінні ст.4 Закону № 2464-VI.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо протиправності визначення сум єдиного внеску без проведення перевірки бухгалтерських документів, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Таким чином, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. За відсутності бази для нарахування єдиний внесок у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, і розмір єдиного внеску при цьому не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові від 04 грудня 2019 року в справі №440/2149/19 Верховний Суд сформулював правовий висновок про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Зважаючи на те, що з урахуванням положень п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці самостійно визначають базу нарахування, протягом 2017-2018 рр позивач зобов`язаний був самостійно визначити базу нарахування та сплатити єдиний внесок у розмірі не нижче мінімального страхового внеску.

Судом встановлено, що відомості про дохід позивача як фізичної особи-підприємця за 2017-2018 роки матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оскільки позивач не виконав обов`язок щодо самостійного визначення розміру єдиного внеску, відповідач правомірно сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6697-17У від 13.11.2018 та визначив суму боргу зі сплати єдиного внеску, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с.74-75).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу проживає і працює в Республіці Португалія і не був обізнаний про обов`язок сплачувати єдиний внесок колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки протягом 2017-2018 рр позивач перебував на обліку як фізична особа - підприємець і його діяльність не була припинена, а отже ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити єдиний внесок відповідно до Закону №2464-VI.

При цьому згідно з ч.2 ст.2 Закону №2464-VI виключно цим Законом визначаються платники єдиного внеску.

Таким чином, оскільки за позивачем зберігався статус фізичної особи-підприємця, з яким Закон №2464-VІ пов`язує обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску, відповідач обґрунтовано сформував та направив позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6697-17У від 13.11.2018.

Отже, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених ч.4 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 березня 2020 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Смілянець Е. С. Мацький Є.М.