Справа № 640/586/20
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року м. Київ № 640/586/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про зобов`язання вчинити певні дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просив зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачу надано документи для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, з яких вбачається, що пільговий стаж тільки на шахті ім. О.Ф. Засядька становить 11 років, а тому законних підстав для відмови у призначенні пенсії не було.

Також представник позивача стверджує, що позивачу відмовлено у прийнятті документів по шахті ім. О.Ф. Засядька через проставлення на них печаток «Государственное предприятие «Шахта имени А.Ф. Засядько» Министерства угля и энергетики ДНР».

У відзиві представник відповідача посилається на те, що у позивача відсутній необхідний пільговий стаж для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку за списком № 1 відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

В С Т А Н О В И В:

28 листопада 2019 року представник позивача звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві з заявою № 7275 про призначення позивачу пенсії на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, з наявної в матеріалах справи розписки-повідомлення (т. 1 а.с. 28) вбачається, що представник позивача зазначив, що пільгові довідки були надані але не були прийняті, а саме: довідки від 15 жовтня 2019 року № 563, наказ від 07 вересня 1995 року № 1486/к про результати атестації робочих місць по умовам праці, наказ від 01 вересня 2000 року № 1811 про результати атестації робочих місць по умовам праці, наказ від 05 червня 2002 року № 1012 про результати атестації робочих місць по умовам праці, довідка Орендного підприємства «Шахтоуправління Благовіщенське», виписка з наказу від 30 квітня 2008 року № 75, виписка з наказу від 29 квітня 2013 року № 81/1, довідка «ТОВ «Ексіменерго» (т. 1 а.с. 16-26).

З огляду на відмову у прийнятті вказаних документів представник позивача звертався до поліції, про що свідчить відповідна заява (т. 1 а.с. 29). Вказані обставини справи не є спірними.

В свою чергу, за результатами розгляду зазначеної заяви, відповідач листом від 05 грудня 2019 року № 294791/03 (т. 1 а.с. 30) відмовив позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах за списком № 1, оскільки загальний страховий стаж позивача складає 26 років 10 місяців 23 дні, в тому числі робота за списком № 1 - 7 років 7 місяців (врахована за даними персоніфікованого обліку). Не враховано до стажу період навчання в Донецькому політехнічному інституті, оскільки зазначений період з 01 вересня 1986 року по 11 червня 1992 року (6 років) перевищує нормативний термін навчання та згідно з записами у трудовій книжці в цей період вбачається військова служба. Також вказано, що зазначений період можливо зарахувати до стажу за умови надання уточнюючої довідки про тривалість навчання із обов`язковим зазначенням даних про закінчення повного навчального періоду або окремих його періодів. Довідки, які підтверджують пільговий характер роботи не надані. У зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу (10 років), позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку за списком № 1.

Не погоджуючись з неприйняттям вказаних документів та, відповідно, відмовою у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

При цьому, відмова у призначенні пенсії позивачу пов`язана саме з відсутністю необхідного пільгового стажу (10 років), в той час як відповідачем врахована робота за списком № 1 за даними персоніфікованого обліку (інтегрованої комплексної інформаційної системи ПФУ) - 7 років 7 місяців.

Згідно з наявними в матеріалах справи даними персоніфікованого обліку до пільгового періоду зараховані наступні: з 01 січня 1999 року по 31 грудня 2003 року (5 років); з 01 січня 2004 року по 30 липня 2004 року (7 місяців); з 01 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2013 року (1 рік 1 місяць), з 01 листопада 2013 року по 31 липня 2014 року (9 місяців); з 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2014 року (2 місяці), що разом становить 7 років 7 місяців.

Водночас, згідно з даними трудової книжки позивача він працював на шахті ім. О.Ф. Засядька:

з 21 грудня 1991 року по 14 лютого 1992 року - «горнорабочий очистного забоя с полным рабочим днем в шахте»;

з 27 серпня 1992 року по 20 жовтня 1994 року - «подземный горный мастер с полным рабочим днем в шахте»;

з 21 жовтня 1994 року по 31 травня 1998 року - «помощник начальника участка с полным рабочим днем в шахте»;

з 01 липня 1998 року по 21 лютого 2000 року - «помощник начальника участка с полным рабочим днем в шахте»;

з 22 лютого 2000 року по 30 липня 2004 року - «заместитель начальника участка с полным рабочим днем в шахте».

Проте, як встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи даними персоніфікованого обліку, період роботи позивача до 01 січня 1999 року відповідачем не враховано в пільговий стаж та, внаслідок відмови від прийняття вказаних документів, відповідач не розглядав їх зміст по суті порушеного перед ним питання.

Як стверджує представник позивача, відмовлено у прийнятті таких документів по шахті ім. О.Ф. Засядька саме через проставлення на них печаток «Государственное предприятие «Шахта имени А.Ф. Засядько» Министерства угля и энергетики ДНР».

В цьому контексті варто зазначити, що до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (Додаток 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2018 року № 79-р) віднесено міста обласного значення (у тому числі всі населені пункти, які адміністративно підпорядковані міським радам цих міст), у тому числі місто Донецьк, в якому, як загальновідомо, знаходиться шахта ім. О.Ф. Засядька.

В той же час, згідно з ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловленої, зокрема, у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 569/14531/16-а (адміністративне провадження № К/9901/37179/18), від 16 липня 2019 року у справі № 235/516/17 (адміністративне провадження № К/9901/21231/18), від 21 лютого 2020 року у справі № 701/1196/16-а (адміністративне провадження № К/9901/30665/18), у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» вказав, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, на думку суду, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав людини ніяким чином не легітимізує таку владу.

Так, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року (приклади у додатках 1, 2).

Відповідно до п. 10 такого Порядку для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Згідно з п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У справі, яка розглядається не є спірним те, що позивач працював на роботах за списком № 1 у відповідний період, за яким він має право на отримання пільгової пенсії, проте відповідач відмовив позивачу у прийнятті документів, які підтверджують спеціальний трудовий стаж, підготовлені та видані на території, яка непідконтрольна українській владі.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документу, виданого закладом, що знаходиться на території, яка непідконтрольна українській владі, як доказу, оскільки його неприйняття призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 569/14531/16-а (адміністративне провадження № К/9901/37179/18), від 21 листопада 2019 року у справі № 420/2319/16-а (адміністративне провадження № К/9901/30280/18).

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відмова ГУ ПФУ в м. Києві у прийнятті вказаних документів для підтвердження права позивача на призначення пільгової пенсії є протиправною.

Поряд з цим, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналогічне по своїй суті поняття дискреційних повноважень міститься у п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, а саме - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

При цьому, межі дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень висвітлені у науковому висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pro_sud/naukovi_visnovki/nauk_visnovok_01_03_2018).

Так, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

З огляду на те, що відповідач не розглядав зміст поданих представником позивача документів (довідок, наказів тощо) по суті порушеного перед ним питання, а фактично відмовив у зв`язку з відсутністю уточнюючих довідок, які безпідставно ним не прийняті, слід дійти висновку, що відповідач не виконав свої дискреційні повноваження в цій частині - не дослідив документи по своїй суті та не надав їй відповідну оцінку, зокрема, чи відповідають вони чинному законодавству щодо змісту - наявної в ній інформації, чи достатньо такої інформації для призначення пільгової пенсії.

При цьому, з огляду на положення ст. 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Відтак, зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», буде втручанням у дискреційні повноваження ГУ ПФУ в м. Києві, з огляду на що такі вимоги задоволенню не підлягають.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку відповідача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та захистити порушені права позивача шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві повторно розглянути заяву представника позивача від 28 листопада 2019 року № 7275 з додатками - довідкою від 15 жовтня 2019 року № 563 (три довідки під одним номером та датою), наказом від 07 вересня 1995 року № 1486/к про результати атестації робочих місць по умовам праці, наказом від 01 вересня 2000 року № 1811 про результати атестації робочих місць по умовам праці, наказом від 05 червня 2002 року № 1012 про результати атестації робочих місць по умовам праці, по суті порушеного у ній питання.

Суд також виходить з того, що оскільки інші періоди, як вже встановлено, зараховані позивачу як пільгові, суд не вбачає належних правових підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути вказану заяву з урахуванням інших неприйнятих відповідачем документів (довідка Орендного підприємства «Шахтоуправління Благовіщенське», виписка з наказу від 30 квітня 2008 року № 75, виписка з наказу від 29 квітня 2013 року № 81/1, довідка «ТОВ «Ексіменерго»).

Згідно з положеннями ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності своїх дій.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки з матеріалів справи вбачається вчинення відповідачем протиправних дій, які не відповідають наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям.

За змістом ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позивачем фактично невірно обрано спосіб захисту порушеного права, в той час як відповідачем допущено порушення прав позивача, судовий збір, сплачений позивачем, стягується на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі - ГУ ПФУ в м. Києві.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16; ) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 від 28 листопада 2019 року № 7275 з додатками - довідкою від 15 жовтня 2019 року № 563 (три довідки під одним номером та датою), наказом від 07 вересня 1995 року № 1486/к про результати атестації робочих місць по умовам праці, наказом від 01 вересня 2000 року № 1811 про результати атестації робочих місць по умовам праці, наказ від 05 червня 2002 року № 1012 про результати атестації робочих місць по умовам праці, по суті порушеного у ній питання.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення відповідно до статті 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк