Справа № 200/9571/19-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 березня 2020 року

Київ

справа №200/9571/19-а

адміністративне провадження №К/9901/5878/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Ханової Р.Ф.,

суддів - Гончарової І.А, Олендера І.Я.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області

на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року

у справі №200/9571/19-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слов`янська індустріальна спілка "Сода"

до Головного управління ДПС у Донецькій області

про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Донецькій області на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №200/9571/19-а, предметом спору у якій є вимога про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) сформованої Головним управлінням ДФС у Донецькій області 15 травня 2019 року № Ю-1599-25, відповідно до якої, ТОВ «Слов`янська індустріальна спілка «Сода» повинно сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску станом на 30 квітня 2019 року в розмірі 4 284 473,80 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

28 січня 2020 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року, позов Товариства задоволено, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 200/9571/19-а скасовано, прийнято нове рішення, яким задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янська індустріальна спілка «Сода», визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області про сплату (боргу) недоїмки з єдиного внеску від 15 травня 2019 року № Ю-1599-25 у сумі 4 284 473,80 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна вимога сформована щодо загальної суми боргу станом на 30 квітня 2019 року відповідно до статті 25 Закону № 2464, яка визначає заходи впливу та стягнення. Положення абзацу 1 частини 1 цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Отже, відсутність (відстрочення в силу закону) обов`язку своєчасно та в повному обсязі сплачувати внески у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, унеможливлює застосування до таких платників заходів впливу, а саме складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги.

Ухвалюючи нове рішення у справі суд апеляційної інстанції послався на те, що за положенням пункту 9-4 розділу VIII Закону №2464 факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу та стягнення і відповідальності за порушення Закону № 2464, що відповідає правовій позиції наведеній в рішенні Верховного Суду від 30 березня 2018 року у справі №812/292/18.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року по справі №200/10389/19-а та залишити в силі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року.

Підставою касаційного оскарження відповідач визначає положення пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме застосування судом апеляційної інстанції норми права у подібних правовідносинах без урахування висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18-а.

Крім того, відповідач посилається на те, що Законом України від 14 січня 2020 №440-9 «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» пункт 9-4 розділу 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №2464-виключено з 13 лютого 2020 року.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суд звертає увагу на те, що в постановах Верховного Суду неодноразово викладалися висновки у справах з подібними правовідносинами.

Щодо правових позицій Верховного Суду викладених при вирішенні зразкової справи №812/292/18-а, рішення в якій набрало законної сили 06 листопада 2018 року, Суд з урахуванням того, що відповідач та суд апеляційної інстанції посилаються на судові рішення постановлені у цій справі, вважає необхідним звернутися до деяких положень цих судових актів.

Посилаючись на положення статті 25 Закону № 2464-VI, яка регламентує заходи впливу та стягнення, Верховний Суд , як у складі колегії, яка розглядала справу, як суд першої інстанції, так і Велика Палата Верховного Суду, як суд апеляційної інстанції, зазначили, що частиною першою цієї статті передбачено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до частини 10 цієї статті на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу, за частиною одинадцятою орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції.

Також, судами у зразковій справі наданий аналіз положенням Закону № 1669-VII, який набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, відповідно до яких визначаються тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Підпунктом 8 п. 4 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VII внесено зміни до Закону № 2464-VІ, а саме підп. «б» розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 9-3 такого змісту: «Платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону № 2464-VI, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу».

Згідно з п. 2 Закону України від 02 березня 2015 року № 219-VIII «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці», п. 9-3 в редакції Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII вважати п. 9-4.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VII розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (дію розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р), яке втратило чинність згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Тобто, факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу, стягнення і відповідальності за порушення Закону №2464-VI.

Системний аналіз наведених положень зумовив правовий висновок у зразковій справі про те, що з урахуванням абзацу третього п. 9-3 (у подальшому п. 9-4) розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

З аналізу наведених правових норм й встановлених обставин справи та з урахуванням безпосередньо абзацу 3 п. 9-3 (у подальшому п. 9-4) розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, є підставою для незастосування до таких платників заходів впливу та стягнення за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в силу прямої дії норми Закону № 2464-VI, яка забороняє притягнення до відповідальності за невиконання обов`язків платника єдиного внеску.

Двома складами Верховного Суду зазначено, що Закон № 2464-VІ не скасовує обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а надає можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі», оскільки зміст норми п. 9-3 (у подальшому п. 9-4) розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VІ не скасовує взагалі обов`язків платників єдиного внеску, а лише на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану дає можливість не виконувати обов`язки, визначені у ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VІ.

Аналізуючи рішення суду апеляційної інстанції, Суд дійшов до висновку, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі №200/9571/19-а відповідно до висновку Верховного Суду викладеного у рішенні Верховного Суду та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №812/292/18 щодо питання застосування норми права, а саме пункту 9-4 розділу 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-6, у подібних правовідносинах.

Посилання заявника касаційної скарги на скасування пункту 9-4 розділу 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №2464, шляхом їх виключення з 13 лютого 2020 року Законом України від 14 січня 2020 року №440-9 «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», є неприйнятним з огляду на дію загально правового принципу норми права у часі, оскільки виключення норми з 13 лютого 2020 року жодного відношення не має до формування спірної вимоги 15 травня 2019 року.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Донецькій області на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №200/10389/19-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слов`янська індустріальна спілка «Сода» до Головного управління ДПС у Донецькій області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ю-1599-25.

Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Р.Ф. Ханова

Судді І.А. Гончарова

І.Я.Олендер