Справа № 428/10817/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року справа №428/10817/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 428/10817/19 (головуючий суддя І інстанції Юзефович І.О.), складену в повному обсязі 08 січня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про видачу дублікату виконавчого листа, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

20 вересня 2019 року до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про видачу дублікату виконавчого листа № 2а-498/2011; зобов`язання відповідача відкрити виконавче провадження для виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-498/11/1227 від 08 грудня 2011 року; зобов`язання відповідача скласти акт про невиконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-498/11/1227 від 08 грудня 2011 року та направити подання для притягнення винних посадових осіб до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення та перевищення влади або службових повноважень (а.с. 1-3).

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дати отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме для подання до суду документу про сплату судового збору за заяву трьох вимог немайнового характеру в сумі 2 305,20 грн. або надати до суду документи,що звільнюють від сплати судового збору (а.с. 19).

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з невиконанням ухвали суду першої інстанції від 27 вересня 2019 року (а.с. 15).

Не погодившись із вищевказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та зобов`язати суд першої інстанції відкрити провадження у справі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, зазначила, що громадяни України згідно ст. 8, 22, 55, 64 Конституції України не сплачують судовий збір.

Посилалася на конституційне право на звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 29).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Разом із апеляційною скаргою позивач надала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2019 року до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про видачу дублікату виконавчого листа, зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 1-3).

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дати отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме для подання до суду документу про сплату судового збору в сумі 2 305,20 грн. (як за три вимоги немайнового характеру) (а.с. 19).

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з невиконанням ухвали суду першої інстанції від 27 вересня 2019 року , а саме позивачем не надано суду документу про сплату судового збору(а.с. 26).

Вищевказана ухвала є спірною при розгляді даної справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з п. 1ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Приймаючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано ухвалу суду першої інстанції від 27 вересня 2019 року в частині ненадання суду документу про сплату судового збору.

Позивач вважає, що громадяни України згідно ст. 8, 22, 55, 64 Конституції України не сплачують судовий збір, а суд першої інстанції порушує її право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Однією з основних засад судочинства відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Статтею 2 Закону України «Про судовий збір» визначено, що платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відтак, громадяни України повинні сплачувати судовий збір за подання, зокрема, позовів до суду та захистом своїх прав.

Статті 8, 22, 55, 64 Конституції України не звільняють громадян від сплати судового збору, а регламентують, зокрема, право особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Статтею 44 КАС України, передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо сплати судового збору.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом.

Такими процесуальними обов`язками учасників справи визначено, крім іншого, виконання встановлених законом вимог щодо оформлення апеляційної скарги, зокрема, надання документу про сплату судового збору, у тому числі, на підставі ухвали суду про залишення скарги без руху.

Таким чином, позивач, маючи намір добросовісної реалізації належного їй права на розгляд її позовної заяви, повинен забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону і суду, зокрема, щодо надання документа про сплату судового збору, для чого, як особа, зацікавлена у її поданні, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством, або надати клопотання та відповідні документи, що звільняють її від сплати судового збору.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 розд. І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» ).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Отже, законодавством чітко регламентовано право суду (а не обов`язок) на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.

Наявність норм щодо відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру та звільнення від його сплати спрямована на те, щоб судові витрати не стали перешкодою у доступі осіб з низьким рівнем достатку до правосуддя, адже наявність таких перешкод суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу, можливості розпорядження ним без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що положення статей КАС України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст.ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі

Таким чином, для застосування судом положень ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України повинні бути відповідні правові підстави, в іншому ж випадку, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі Креуз проти Польщі, вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя, що нівелює посилання апелянта на порушення її права на такий доступ.

Разом з тим, позивач не просила звільняти її від сплати судового збору, повністю проігнорувала ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності повернення позовної заяви у зв`язку з невиконанням ухвали про залишення її без руху.

Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та прийнято ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Одночасно суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не позбавлена права звернення до суду за захистом порушеного права при виконанні вимог зазначених в ухвалах суду .

На підставі викладеного, керуючись ст. 310, 316, 325, 328, 329, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2020 року у справі № 428/10817/19 залишити без задоволення.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2020 року у справі № 428/10817/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова