Справа № 824/1561/19-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 р. м. Чернівці справа № 824/1561/19-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України та в особі Департаменту фінансів Міністерства оборони України

другий відповідач Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом у новій редакції, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України стосовно не вчинення дій щодо виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. включно;

- зобов`язати Міністерство оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України вчинити дії щодо виплати йому Департаментом фінансів Міністерства оборони України грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. включно;

- зобов`язати Міністерство оборони України в особі Департаменту фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. включно, виходячи з грошового забезпечення за останньою займаною штатною посадою станом на день звільнення з військової служби 12.06.2018 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що з 1982 р. по 2019 р. проходив службу у Збройних Силах України. 12.06.2018 р. його виключено зі списків особового складу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України. Під час проходження служби у Збройних Силах України він набув статус учасника бойових дій.

За весь період проходження військової служби позивачу додаткова відпустка як особі, яка має статус учасника бойових дій не надавалась. При цьому, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій за весь період служби в частині також не надавалась.

На думку позивача, відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 р. по 2019 р., передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його право на належний соціальний захист.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 03.01.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (далі Головне КЕУ ЗСУ, другий відповідач) подало до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначало, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової відпустки як учасникам бойових дій.

Заперечуючи проти позову, Головне КЕУ ЗСУ також вказувало, що під час видання наказу про виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення, позивач не виявив бажання щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учасник бойових дій, претензій щодо виключення зі списків особового складу теж не заявляв.

У відзиві на позовну заяву Головне КЕУ ЗСУ наголошувало на пропущенні позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Міністерство оборони України (далі - відповідач) подало до суду відзив, в якому просило відмовити в задоволенні позовних вимог позивача повністю, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що в особливий період, припинення надання додаткових відпусток учасникам бойових дій здійснювалося відповідно до вимог Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Крім того, відповідач вказував, що з рапортом про виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки позивач не звертався, під час видання наказу про виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення претензій стосовно проведених з ним розрахунків не висловлював.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05.03.2020 р. клопотання Головного КЕУ ЗСУ задоволено, залучено до участі у справі як другого відповідача Головне квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05.03.2020 р. у задоволенні клопотань відповідача та другого відповідача про залишення позову без розгляду, - відмовлено.

Позивач та другий відповідач скористалися правом, передбаченим ст. ст. 163, 164 КАС України, подали до суду відповідь на відзив та заперечення.

Департамент фінансів Міністерства оборони України правом, передбаченим ст. 162 КАС України не скористався, відзив на позовну заяву не надав, позицію щодо пред`явленого позивачем позову не висловив, хоча належним чином був повідомлений про відкриття провадження у справі.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Дослідженням послужного списку встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Збройних Силах України з 05.08.1982 р. по 12.08.2018 р. (а.с. 10-15, 86-87).

Згідно послужного списку, позивач приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у період з 14.12.2015 р. по 18.12.2015 р., з 30.06.2016 р. по 24.10.2016 р., з 20.07.2017 р. по 12.11.2017 р. (а.с. 10 - 14).

Наведена обставина не заперечувалася учасниками справи під час розгляду справи по суті.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 26.09.2019 р., позивач є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 5).

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 03.05.2018 р. № 220 полковника ОСОБА_1 , начальника відділу обліку фондів та оформлення правовстановлюючих документів на нерухоме військове майно заступника начальника управління обліку та використання нерухомого майна Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 33, 88).

На підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 03.05.2018 р. № 220, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України видало наказ (по стройовій частині) від 12.06.2018 р. № 136, яким наказано з 12.06.2018 р. вважати позивача таким, що справи та посаду здав, виключено із списків особового складу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України і направлено для зарахування на військовий облік до Чернівецького міського військового комісаріату Чернівецької області (а.с. 17, 91).

Цим же наказом вирішено виплатити позивачу наступні виплати:

- щомісячну премію у розмірі 20 відсотків з 01 по 12 червня 2018 р.;

- надбавку за особливості проходження служби у відсотках до посадового окладу, окладу за військове званням та надбавки за вислугу років на рівні базового (мінімального) розміру - 10 відсотків;

- надбавку за таємність у розмірі 10 відсотків до посадового окладу з 01 по 12 червня 2018 р.;

- грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 35 повних календарних років військової служби.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 р. по 2018 р., позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

У свою чергу спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Так, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-XII).

У свою чергу, у відповідності до ч. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі - Закон N 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-XII у разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

У свою чергу, абз. 3 п.п. 3 п. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, встановлено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з пунктами 17 та 18 ст. 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В силу п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому суд зазначає, що визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 р. № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII) та "Про оборону України" від 06.12.1991 р. № 1932-XII (далі - Закон № 1932-XII).

Так, ст. 1 Закону № 3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, статтею 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У свою чергу, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 р. № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 р. за № 745/32197 (далі - Порядок № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII.

Згідно ч. 1, 3 ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 671 (далі - Положення) встановлено, що

Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

У відповідності до п. 9 Положення Міноборони очолює Міністр, якого з числа цивільних осіб призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України.

Відповідно до п. 14 та 15 Положення структура апарату Міноборони затверджується Міністром. Міноборони є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах казначейства.

Наказом Міністерства оборони України № 520 від 08.10.2019 «Питання Міністерства

оборони України» затверджено структуру апарату Міноборони до якої Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України не включено.

Наказом Міністерства оборони України № 448 від 29.08.2016 р. затверджено Положення про Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (далі Положення № 448), яким визначено, що Головне КЕУ ЗСУ є органом військового управління, утримується за рахунок загальної чисельності Збройних Сил та підпорядковується заступнику Міністра оборони України (а.с. 78-84).

Головне управління відповідно до наданих повноважень, в т.ч. подає в установленому порядку пропозиції Міністру оборони України щодо утворення, ліквідації, реорганізації та управлінням майном установ (організацій), функціонально підпорядкованих Головному управлінню, затвердження положень про територіальні квартирно-експлуатаційні управління, управління капітального будівництва, призначення на посади та звільнення з посад їх керівників, формування кадрового резерву (п. 4 Положення № 448).

Згідно п. 7 Положення № 448 Головне КЕУ ЗСУ очолює начальник, якого призначає на посаду і звільняє Міністр оборони України у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до п. 13 Положення № 448 Головне КЕУ ЗСУ не є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, інші печатки та штампи, необхідні для забезпечення своєї діяльності.

Згідно відомостей, які містяться в довідці № 130/13 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) від 27.11.2013 р., виданій Головним управліннями оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (ідентифікаційний код 22991333) зареєстроване 21.06.2001 р.; правовий статус суб`єкта без права юридичної особи; головне підприємство - Міністерство оборони України (ідентифікаційний код 00034022); організаційно-правова форма відокремлений підрозділ; види діяльності за КВЕД діяльність у сфері оборони (а.с. 85).

Судом встановлено, що в період з 18.09.2015 р. по 12.06.2018 р. позивач проходив службу безпосередньо в Головному КЕУ ЗСУ. Фактично позивач до списків особового складу Головного КЕУ ЗСУ зарахований на підставі наказу № 256 від 23.10.2015 р., а виключений зі списків особового складу Головного КЕУ ЗСУ на підставі наказу № 136 від 12.06.2018 р. (а.с. 89, 91).

Отже, у спірних правовідносинах належним відповідачем є Головне КЕУ ЗСУ.

Дослідженням матеріалів справи та інформаційної довідки щодо використання відпусток позивачем за 2015 2018 р.р., виданої Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України від 23.01.2020 р. встановлено, що в період 2015 2018 р.р. позивачу не надавалася додаткова відпустка як особі, яка має статус учасника бойових дій у зв`язку з настанням особливого періоду (а.с. 93-94).

З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що при звільнення з військової служби в запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015 - 2018 р.р. додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII.

З матеріалів справи видно, що під час видання наказу (по стройовій частині) від 12.06.2018 р. № 136 та виключення позивача із списків особового складу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, другий відповідач не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 - 2018 р.р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.06.2018 р.

За таких обставин, суд вважає, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, Головне КЕУ ЗСУ протиправно не здійснило з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 - 2018 р.р., передбаченої п. 12 ч.1 ст. 12 Закону № 3551-XII.

Вищевикладене спростовує твердження другого відповідача щодо необхідності письмового звернення позивача з даного питання до керівництва Головного КЕУ ЗСУ під час оформлення процедури звільнення з військової служби.

Посилання відповідача та другого відповідача на той факт, що позивач не висловлював претензій щодо виключення його зі списків особового складу, суд відхиляє, оскільки даний факт не свідчить про проведення другим відповідачем усіх необхідних розрахунків з позивачем.

Суд зауважує, що не проведення необхідного розрахунку є підставою для визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання другого відповідача провести відповідні нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ч. 1 - 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що другий відповідач в ході розгляду справи по суті не довів належними та допустимими доказами правомірність не нарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Стосовно доводів відповідача та другого відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом п. 3 розділу XXXI Порядку № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Суд відхиляє твердження відповідача та другого відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені строком звернення до суду (позовною давністю). На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виплати йому Департаментом фінансів Міністерства оборони України грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. включно, а також нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. включно, виходячи з грошового забезпечення за останньою займаною штатною посадою станом на день звільнення з військової служби 12.06.2018 р., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 245 КАС України наведено перелік рішень, які суд може прийняти у разі задоволення позову.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 3-4 ст. 245 КАС України).

Враховуючи наведені норми матеріального права та встановлені про справі обставини, беручи до уваги безпосереднє проходження військової служби позивачем в Головному КЕУ ЗСУ, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язує другого відповідача нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу, як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.06.2018 р.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 139, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учасника бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 червня 2018 року.

3. Зобов`язати Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 червня 2018 року.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Міністерство оборони України (проспект Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, );

другий відповідач - Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (м. Київ, вул. Генадія Воробйова, 13 «А», ідентифікаційний код 22991333).

Суддя В.К. Левицький