Справа № 240/877/20
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
04 березня 2020 року м. Житомир справа № 240/877/20
категорія 109020100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гуріна Д.М.,
секретар судового засідання Шуляк О.Ю.,
за участю: представника позивача Шульги О.А.,
представника відповідача Окушко О.В.,
представника третьої особи Пасенка В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг "Хортиця" до Коростишівської міської ради Коростишівського району Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Щигліївка Агро", про визнання протиправним та скасування рішення,
5 лютого 2020 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг "Хортиця" із позовом до Коростишівської міської ради Коростишівського району Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Щигліївка Агро", у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Коростишівської міської ради №927 від 21 січня 2020 року Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) не витребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв).
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 4 березня 2020 року на 15:00.
2 березня 2020 року на адресу суду від третьої особи надійшли пояснення третьої особи щодо позову вх. №5456/20.
Крім того, 2 березня 2020 року на адресу суду від представника третьої особи надійшла заява про закриття провадження у справі вх. №5457/20, з посиланням на те, що даний спір має приватноправовий характер та вимоги позивача повинні розглядатись у порядку господарського судочинства.
2 березня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. №5470/20. В якому відповідач проти заявлених вимог заперечує та просить відмовити у їх задоволенні.
4 березня 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів вх. №6085/20.
У підготовче засідання 4 березня прибули представники позивача, відповідача та третьої особи.
У підготовчому засіданні представник третьої особи заяву про закриття провадження у справі підтримав та просив задовольнити.
Представник позивача проти задоволення заяви про закриття провадження у справі заперечував та просив відмовити у її задоволенні.
Представник відповідача при вирішенні питання про закриття провадження у справі поклався на розсуд суду.
Заслухавши думку представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши заяву про закриття провадження у справі та матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви представника третьої особи про закриття провадження у справі.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Так, за приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядку судового провадження.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, якщо один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції або владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається майнового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Аналогічні висновки у схожих правовідносинах Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 21 березня 2018 року у справі №526/233/16-ц, від 24 квітня 2018 року у справі №401/2400/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16, від 13 червня 2018 року у справі №307/2765/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі №539/3192/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі №380/624/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №463/1865/17, від 16 січня 2019 року у справі №361/2562/16-а, від 22 січня 2019 року у справі №371/957/16-а, від 6 лютого 2019 року у справі №488/3005/17-ц, від 27 березня 2019 року у справі №206/4712/17, від 15 травня 2019 року у справах №729/608/17 та №352/1414/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі №749/942/18.
Положеннями частини 3 статті 13 Закону України від 5 червня 2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" встановлено, що нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю.
Із змісту позовної заяви вбачається, що предметом розгляду у даній справі є правомірність надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на витребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв) Товариству з обмеженою відповідальністю Щигліївка Агро.
Наявність існуючого майнового права позивача та третьої особи на земельну ділянку не встановлено.
Тобто між сторонами у справі майнові, приватноправові відносини не виникли, спір про право відсутній.
У цих правовідносинах зазначений орган державної влади реалізує управлінські функції, а спори про оскарження таких його рішень належать до юрисдикції адміністративного суду.
Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на викладене, суд не погоджується з доводами представника ТОВ Щигліївка Агро, викладеними у заяві про закриття провадження у справі. Відтак, у задоволенні заяви про закриття провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтями 238, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,
Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Щигліївка Агро" про закриття провадження у справі.
Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Д.М. Гурін

Повний текст ухвали складено 6 березня 2020 року.