Справа № 200/12908/19-а
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

04 березня 2020 р. Справа №200/12908/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л.В., за участю секретаря судового засідання Лисінської А.О.,

представника позивача Корольової О.І.,

розглянувши в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Краматорської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Краматорської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради № 591 від 05.09.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає рішення № 591 від 05.09.2018 «Про переведення житлового приміщення в нежитлове» протиправним, та таким, що порушує її права власності, тому що, що прі прийняті рішення для проведення перебудови та переобладнання житлових приміщень в нежитлові власники таких приміщень зобов`язані отримати згоду власників суміжних приміщень, однак вона не надавала згоду ОСОБА_2 , власниці квартири АДРЕСА_1 на переведення її квартири в нежитлове приміщення для розміщення косметичного кабінету.

Представником відповідача 02.12.2019 надано до суду відзив на адміністративний позов, згідно якого, відповідач заперечують проти позову, вважають позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що згоди мешканців прилеглих квартир, якою є квартира позивачки (розташована над приміщенням, що належить ОСОБА_2 ) потрібна тільки у разі втручання в елементи їхньої спільної власності. Під час перепланування квартири АДРЕСА_1 , згідно звіту про технічний стан та можливість реконструкції не передбачено втручання в будь які елементи спільної власності квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 . Тому згода позивача прі прийняті рішення не була потрібна. Отже, рішення Виконавчого комітету Краматорської міської ради прийнято в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом.

Третя особа, ОСОБА_2 , надала до суду пояснення, відповідно до яких 18.01.2019 Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Краматорської міської ради була зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта № 9. Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, косметичний кабінет, за адресою АДРЕСА_3 , приміщення 74. Вважає, що вона надала весь перелік документів передбачений Порядком, тому просить у задоволені позовних вимог відмовити.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 13 січня 2020 року вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, призначено підготовче засідання на 29 січня 2020 року.

29 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 17 лютого 2020 року.

17 лютого 2020 року відкладено судовий розгляд справи на 04 березня 2020 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, з підстав зазначених у відзиві.

Третя особа до судового засідання не з`явилась.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартирі від 05 квітня 2016 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38 кв. метрів, в тому числі житлова -19,2 кв. метрів.

14.05.2018 ОСОБА_2 звернулась до Виконавчого комітету Краматорської міської ради з заявою про надання дозволу на виведення квартири за адресою: АДРЕСА_4 із житлового фонду для розміщення косметичного кабінету. До заяви надала: копію паспорту, договір купівлі-продажу від 05.04.2016, відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Листом від 26.06.2018 Виконавчій комітет Краматорської міської ради повідомів гр. ОСОБА_2 , що відповідно до Порядку переведення житлових приміщень в нежитлові, затвердженим рішенням міської ради від 12.10.2011 визначений перелік документів, які додаються замовником для отримання рішення виконавчого комітету стосовно переведення приміщення до нежитлового фонду. У разі надання повного пакету документів питання щодо переведення квартири буде розглянуте.

13.07.2018 ОСОБА_2 надала додатково до Виконавчого комітету Краматорської міської ради заяву та документи: договір купівлі-продажу від 05.04.2016, відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, технічний паспорт на житлове приміщення, узгодження балансоутримувача будинку (КП «Служба єдиного замовника»), довідку про відсутність зареєстрованих мешканців в приміщенні, звіт про можливість реконструкції квартири під косметичний кабінет, а також оголошення у газеті «Привєт» від 25.04.2018 про намір виведення квартири за адресою: АДРЕСА_4 із житлового фонду.

Рішенням Виконавчого комітету Краматорської міської ради від 05.09.2018 № 591 вирішено перевести житлове приміщення в нежитлове квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

18.01.2019 Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Краматорської міської ради зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДЦ 89.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.02.2019 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, косметичній кабінет за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення 74.

ОСОБА_1 , яка є власником квартири, що розташована за адресою, АДРЕСА_5 вважає, що оскаржуване рішення відповідача № 591 від 05.09.2018 є протиправним, тому позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Так, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Відповідно до пунктів 1-2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: -хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або -хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або -хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі №815/6945/16, від 17 квітня 2019 року у справі №802/1324/15-а.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 2 зазначеної статті).

Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Таким чином, на вирішення адміністративного суду може бути переданий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта, а ці суб`єкти відповідно зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналіз фактичних обставин справи та змісту позовної заяви вказує на те, що позивач оскаржує рішення, яким порушуються його права та законні інтереси, як власника квартири. Між тим, із зібраних матеріалів у справі та наданих пояснень представника позивача вбачається, що даний спір стосується не стільки правомірності дій суб`єкта владних повноважень щодо прийняття рішення, якім переведено житлове приміщення в нежитлове квартиру АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_2 на праві власності, скільки правомірності здійснення третьою особою перебудови належної їй квартири, що призвело до руйнації в квартирі позивача.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що у розглядуваній справі наявний спір про право власності на приміщення гр. ОСОБА_2 . Звертаючись до адміністративного суду позивач фактично має намір усунути порушення свого права власності, яке на його думку порушується оскаржуваними рішеннями, а тому його публічно-правова вимога про скасування рішення відповідача є похідною. При визначенні підсудності справи суд виходить з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач.

В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Внаслідок чого, беручи до уваги наявність іншого порядку судового провадження, що встановлений для вирішення спірних правовідносин, суд вважає за необхідне закрити провадження у даній справі та роз`яснити позивачу його право на звернення до суду з даними позовними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 173, 183, 238, 239, 243, 248, 256, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Краматорської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз`яснити позивачу, що заявлені ним позовні вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Вступна та резолютивна частини ухвали прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 04 березня 2020 року.

Ухвала складено у повному обсязі та підписано 05 березня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя Л.В. Арестова