Справа № 1.380.2019.005273
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005273
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Колодій О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Максимома А.О.,

представника відповідачів Книша С.М,

перекладача Антоненко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

на розгляд суду надійшла позовна заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 178-19 від 23.04.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови, порушення порядку ознайомлення з рішенням та порядку оскарження рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Російської Федерації та перебуваючи за її межами, в Україні, не може повернутися у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя, свободу та здоров`я. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказав про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та порушення щодо нього кримінальної справи за членство в цій начебто терористичній організації. Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії, так як ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення») зазначає, що методом діяльності такої є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Також позивач покликається на не врахування відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення правових висновків суду у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 щодо підстав скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 05-18. Відтак, позивач вважає, що відповідач формально підійшов до прийняття оскаржуваного рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке, на його думку, є протиправним і підлягає скасуванню. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом.

Від відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 44038 від 25.11.2019), в якому посилається на те, що в результаті повторного розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який 10.07.2017 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 20.11.2018 №50-18, протоколу співбесіди від 10.01.2019, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі № 857/96/18, а також інформації по країні походження встановлено, що у цієї особи немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Матеріали особової справи ОСОБА_1 свідчать, що останній є членом політичної партії «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір альІсламі»), яка, згідно рішення Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 у №ГКПИ 03-116, визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена. За словами позивача, в країні походження він переслідується за ознаками віросповідання і тому в 2017 році стосовно нього відкрито кримінальне провадження згідно Кримінального кодексу Російської Федерації за ч. 1 ст. 282 (розпалювання ненависті або ворожнечі) та ч. 2 ст. 205.5 (участь в діяльності терористичної організації). Проте, представник відповідача стверджує, що таке переслідування заявника пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), а його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Посилаючись на викладені обставини, вказав про безпідставність доводів позивача про переслідування його на території країни громадянської належності саме у зв`язку з наявністю у нього певних релігійних та політичних поглядів. При цьому, зауважив, що покликання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Ризик можливого покарання позивача у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій. Позивач не повідомляє про ризик застосування до них негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. За наведених обставин, представник відповідача вважає, що Державна міграційна служба України у повному обсязі дослідила матеріали особової справи позивача та дійшла обґрунтованого висновку про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, оскаржувані рішення, на його думку, є законними, а підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні.

У відповіді на відзив (вх. № 48711 від 18.12.2020) представник позивача, серед іншого, акцентує увагу на тому, що відповідачами не виконано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, що набрало законної сили, та правові висновки якого слід було врахувати при повторному розгляді матеріалів справ позивача. Також наводить посилання на публікації в засобах масової інформації, які підтверджують переслідування позивача за його релігійні та політичні погляди. За таких умов стверджує, що ДМС України не мала жодних правових підстав для відмови позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою судді від 04.11.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі.

18.12.2019 протокольною ухвалою суду продовжено строк проведення підготовчого судового засідання до 30 днів.

Ухвалою суду від 18.12.2019 клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду задоволено та поновлено строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.

15.01.2020 ухвалою суду, занесеною в протокол судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

26.02.2020 допитано в якості свідка ОСОБА_2 , голову Інформаційного центру офісу «Хізб ут-Тахрір» в Україні.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, просила у задоволенні таких відмовити з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши вступне слово позивача та його представника, представника відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що позивач, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 10.07.2017 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення ОСОБА_1 вказав переслідування його владою Російської Федерації за політичні та релігійні переконання.

Рішенням ДМС від 02.02.2018 року №05-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі № 813/1065/18 за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчини дії, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 02.02.2018 № 05-18.

30.11.2019 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області надійшло рішення Державної міграційної служби України від 20.11.2018 № 50-18, прийняте відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчини дії.

Відповідно до Наказу Головного управління ДМС України у Львівській області від 13.12.2018 № 270 розпочато повторний розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Рішенням Державної міграційної служби України № 171-19 від 23.04.2019 за результатами розгляду особової справи № 2017LV0025 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови , передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відтак, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том І а.с. 248).

Про зазначене рішення позивача поінформовано повідомленням від травня .2019 року за №18 (том І а.с. 250).

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивача, вищезгадане рішення № 171-19 від 23.04.2019 прийнято за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача і побоювань останнього, та без врахування висновків Львівського окружного адміністративного суду у рішенні від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 щодо підстав скасування рішення ДМС від 02.02.2018 № 05-18, а тому вважає, що є всі підстави для зобов`язання ДМС України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважаючи у зв`язку із цим свої права порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 вказаного Закону:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п.13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, у зв`язку з чим він вимушений покинути Російську Федерацію, де заборонена діяльності цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Зокрема, як вбачається з протоколу співбесіди № 1, проведеної 10.01.2019 у рамках виконання рішення ДМС України від 20.11.2018 № 50-18, прийнятого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, ОСОБА_1 повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки там його переслідують і посадять у в`язницю за раніше заведену кримінальну справу за ч. 2 ст. 205.5 (участь у терористичній організації) та ч. 1 ст. 282 (розпалювання ненависті або ворожнечі) Кримінального кодексу Російської Федерації у зв`язку з членством у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» (том І а.с. 202-207). Також під час співбесіди заявник ствердив, що на сьогоднішній день членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», які знаходяться в Російській Федерації у в`язниці, вже на волю не відпускають.

Твердження позивача підтверджуються також інформацією по країні походження, зокрема, за повідомленням російських ЗМІ ОСОБА_1 та ще декількох членів було звинувачено в участі в терористичній діяльності, у зв`язку з чим стосовно них розпочалося розслідування кримінальної справи, проведення обшуків та арештів.

Як на доказ того, що в Російській Федерації порушуються права мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури).

Як вбачається з висновку Головного управління ДМС України у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.03.2019 (том І а.с. 229-247), відмовляючи позивачу у наданні захисту в Україні, відповідач виходив з того, що згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федарації від 14.02.2003 № ГКПИ 03-16, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена. Згідно з отриманою відповіддю ГУ НП у Львівській області сектору міжнародного поліцейського співробітництва від 22.01.2019 зазначено, що ОСОБА_1 знаходиться в міжнародному розшуку Генерального секретаріату Інтерполу з 20.07.2018, країна-ініціатор Російська Федерація, з метою арешту та подальшої екстрадиції. Заявник, усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій та керуючись своїми суб`єктивними поглядами та переконаннями, свідомо порушив норми чинного законодавства Російської Федерації та продовжував бути членом ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації. Враховуючи вищенаведене, зроблено висновок, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, суд зауважує, що оскаржуване рішення прийняте за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18.

Зазначеним судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, встановлено ряд фактів по даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Зокрема, у рішенні від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 судом встановлено, що політична партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), до якої належать позивачі, є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Також у рішенні від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 №1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Суд звернув увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Також констатовано, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «ХТІ» не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Отже, висновок СБУ, після перевірки причетності до міжнародних терористичних релігійно-екстреміських організацій - від 19.09.2017 № 62/2/5-1030 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є позитивним.

Відповідно до п. 6.6 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі Правила), у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Так, у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, яким скасовано попереднє рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку, що «позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «ХТІ».

Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.

Ураховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) понять «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов переконання, що ОСОБА_1 має ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань».

Наведені висновки суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, підтримані судом апеляційної інстанції (див. постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі № 857/96/18), у силу п. 6.6 розділу VI Правил повинні були бути враховані при повторному розгляді заяв позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Натомість, повторно розглядаючи відповідну заяву позивача на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, відповідачі залишили поза увагою такі висновки суду, не дали належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, що призвело до протиправної відмови їм в задоволенні відповідних заяв.

Так, попри те, що у рішенні від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, суд зауважив, що «відповідачами, помилково взято до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам, який суперечить вище вказаному висновку стосовно конкретних осіб та не носить індивідуального характеру», Головним управлінням ДМС України у Львівській області після повторного розгляду матеріалів особової справи позивача знову взято до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078.

Окрім цього, незважаючи на той факт, що рішення судів, які набрали законної сили повністю спростовано таку позицію, Головне управління ДМС України у Львівській області у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.03.2019 продовжує покликатися на те, що кримінальне переслідування позивача пов`язане із свідомими порушеннями ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Також незважаючи на той факт, що обґрунтовані побоювання позивача зазнати переслідувань, негідного поводження був зафіксований в рішенні суду, що набрало законної сили, відповідачі всупереч вимогам закону продовжують стверджувати, що «заявник не повідомляє про застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання».

Поряд з цим суд звертає увагу, що в листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації, який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205.5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ч. 1 ст. 205.5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ч. 2 ст. 205.5) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 №130-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації, який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ч. 1 ст. 205.5 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за ст. 282.2 і ст. 205.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, які застосовувалися раніше у справах про Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст. 205.5 КК РФ і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Вказані факти, на думку суду, свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіткнутися ОСОБА_1 у разі його повернення в Росію, оскільки позивач в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до Хізбут-Тахрір аль-Ісламі, тому очевидним є те, що у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій в Росії організації. Внесені в російське кримінальне законодавство у 2013-2014 роках зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув`язнення.

Опитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_2 , голова Інформаційного центру офісу «Хізб ут-Тахрір» в Україні, додатково підтвердив факт, що в Російській Федерації порушуються права мусульман та членів Хізбут-Тахрір аль-Ісламі, а після залишення позивачем країни громадянської належності ситуація з правами мусульман, зокрема, і членів Хізбут-Тахрір аль-Ісламі, в Російській Федерації, не покращилася. Поряд з цим свідок підтвердив мирний та просвітницький характер діяльності «Хізб ут-Тахрір» та відсутність в програмі та методах діяльності «Хізб ут-Тахрір» пунктів, які можуть дати підставу робити висновки про посягання на територіальну цілісність України чи розпалювання міжрелігійної чи міжнаціональної ворожнечі.

Таким чином, при повторному розгляді заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту Головним управління ДМС України у Львівській області належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в цій заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Відтак, Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відбувся поверхневий та формальний підхід до розгляду повторно поданої заяви позивача.

Отже, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не було повно, всебічно та об`єктивно розглянуто обставини особових справи позивача, не враховано висновки Львівського окружного адміністративного суду, встановлені рішенням від 10.07.2018 в адміністративній справі № 813/1065/18, що стало підставою для скасування попереднього рішення відповідача від 02.02.2018 № 05-18 та призвело до винесення ним повторно необґрунтованого рішення.

Обираючи спосіб відновлення порушеного права, суд виходить з того, що такий має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 № 1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що ДМС України вже неправомірно відмовляла позивачу у задоволенні його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а інших обставин при повторному розгляді не встановлено, то за аналогічних обставин черговий повторний розгляд заява не захистить права позивача.

З огляду на це, саме зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача

Захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 18 липня 2019 року (справа № 815/513/17) та від 10 грудня 2019 року (справа №825/1297/16).

Водночас, суд не встановив порушень відповідачем вимог законодавства щодо нероз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, оскільки, як видно з матеріалів особової справи позивача №2017LV0025, а саме повідомлення від травня 2019 року № 18 про прийняття спірного рішення, у такому чітко роз`яснено порядок та строки його оскарження. Відтак, позовна вимога вимоги про визнання протиправними дій Головного управління ДМС України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови і порядку оскарження рішення задоволенню не підлягає.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 178-19 від 23.04.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Позивач:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній).

Відповідачі:

Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11; ).

Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ).

Повний текст рішення складений та підписаний 04.03.2020.

Суддя Сидор Н.Т.