Справа № 640/25761/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Собківа Я.М.

Шурка О.І.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Троценко Юрія Миколайовича ДП "Український науково дослідний і проектно конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Троценко Юрія Миколайовича ДП "Український науково дослідний і проектно конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів", в якому просив:

- скасувати запис про обтяження №23318995 від 15.10.2007 р. 13:44:54, внесений Державним реєстратором Троценко Юрієм Миколайовичем ДП "Український науково дослідний і проектно конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38082399 від 13.11.2017 р. 09:21:16, державний реєстратор: Троценко Юрій Михайлович, Державне підприємство "Український науково дослідний і проектно конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" "НДІБМВ", м. Київ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38082399 від 13.11.2017 р. 09:21:16, державний реєстратор: Троценко Юрій Михайлович, Державне підприємство "Український науково дослідний і проектно конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" "НДІБМВ", м. Київ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що позов не носить приватно-правовиий характер, оскільки, обґрунтований і поданий внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, як державного реєстратора.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підсудний адміністративному суду та повинен розглядатися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №384/110/07-Пі від 15 жовтня 2007 року, Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) надав ОСОБА_3 (позичальник) грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (а.с. 14).

Згідно Іпотечного договору №04/І-765 (з майновим поручителем) від 15 жовтня 2007 року, ОСОБА_1 (іпотекодавець) передав в іпотеку Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) у якості забезпечення ОСОБА_3 зобов`язань перед іпотекодержателем за Договором кредиту №384/110/07-Пі від 15 жовтня 2007 року нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 79,3 кв.м., жилою площею 44,7 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 15 жовтня 2007 року Державним реєстратором Троценко Юрієм Михайловичем, Державне підприємство "Український науково дослідний і проектно конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" "НДІБМВ", м. Київ, внесено запис про обтяження №23318995, вид обтяження: заборона на нерухоме майно (а.с. 21-22).

Матеріали справи свідчать, що, згідно Довідки про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу від 07 грудня 2017 року №1389, ПАТ «Укрсоцбанк» повідомило ОСОБА_3 про те, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Банк 09 листопада 2017 року задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (рішення Державного реєстратора Троценко Юрія Миколайовича , Державне підприємство "Український науково дослідний і проектно конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" "НДІБМВ", м. Київ №38082399 від 13.11.2017 року (а.с. 15).

Так, апелянт зазначає, що позов не носить приватно-правовиий характер, оскільки, обґрунтований і поданий внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, як державного реєстратора, а саме, внесення запису про обтяження на підставі неіснуючого іпотечного договору.

Разом з тим, як вбачається з позовних вимог, позивач, також, звернувся з вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38082399 від 13.11.2017 р. 09:21:16, тобто, рішення, яким зареєстровано право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що спір у даній справі виник поза межами публічно-правових правовідносин, оскільки, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 1440/1778/18 зазначила наступне: «…Такий критерій визначення юрисдикції спору, як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку, не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою. Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів. Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому такі справи мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін».

Таким чином, доводи апелянта про те, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки, стосується виключно неналежного виконання відповідачем адміністративних функцій державного реєстратора, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на вищезазначене.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В силу п.п. 1-2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону визначено перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Викладене, на переконання колегії суддів, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на рухоме, нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на майно є цивільно-правовим. А тому, вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

Наведений висновок відображений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки, дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а в порядку цивільного судочинства.

Згідно ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 250, 310, 312, 313, 316, 321, 322, 325, КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Собків Я.М.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлено 06.03.2020 року