Справа № 520/12377/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 р.Справа № 520/12377/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

представника відповідача - Юрчик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 17.12.19 року по справі № 520/12377/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області

про визнання протиправними та скасування рішень, вимоги, податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просив суд визнати протиправними та скасувати рішення, прийняті 17 вересня 2019 року Головним управлінням ДПС у Харківській області на підставі акту від 22.08.2019 року №2866/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме:

1) вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 131 934,17 грн (сто тридцять одна тисяча дев`ятсот тридцять чотири) гривні 17 коп.;

2) рішення №6 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 18307,88 грн (вісімнадцять тисяч триста сім) гривень 88 коп;

3) рішення №6 про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок в сумі 255,00 грн (двісті п`ятдесят п`ять) гривень 00 коп.;

4) податкове повідомлення-рішення №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 144 408 грн 33 коп. (сто сорок чотири тисячі чотириста вісім) гривень 33 коп., з яких 115 526,66 грн - за податковим зобов`язанням; 28 881,67 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями;

5) податкове повідомлення-рішення №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір в сумі 11 283 грн 78 коп (одинадцять тисяч двісті вісімдесят три) гривні 78 коп, з яких 9 027,02 грн - за податковим зобов`язанням; 2 256,76 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями;

6) податкове повідомлення-рішення №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 700 грн, по штрафній (фінансовій) санкції - в сумі 175 грн.

В обґрунтування позову стверджує, що напівпричепи та сідлові тягачі, згідно з чинним законодавством, не відносяться до основних засобів подвійного призначення (зокрема, вантажних автомобілів), як стверджує відповідач, а є транспортними засобами спеціального призначення. З огляду на викладене, вважає, що позивачем цілком правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік та за 2018 рік витрати на загальну суму 725205,17 грн на придбання запасних частин та ремонту транспортних засобів, що відносяться до категорії спеціальних - сідлових тягачів та напівпричепів. Висновок відповідача про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України щодо включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, витрат на поліпшення, утримання, технічне обслуговування та ремонт основних засобів подвійного призначення в сумі 725205,17 грн, є необґрунтованим, а донарахування позивачці грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, єдиного внеску та військового збору, а також застосування до позивачки штрафних санкцій є безпідставним.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 по справі № 520/12377/19 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною і скасовано повністю вимогу Головного управління ДПС у Харківській області про сплату боргу від 17.09.2019 р. №Ф-6 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 131934,17 грн.

Визнано протиправним і скасовано повністю рішення Головного управління ДПС у Харківській області про застосування штрафних санкцій від 17.09.2019 р. №6 зі сплати єдиного внеску у розмірі 18307,88 грн.

Визнано протиправним і скасовано повністю рішення Головного управління ДПС у Харківській області про застосування штрафних санкцій від 17.09.2019 р. №6 зі сплати єдиного внеску у розмірі 255,00 грн.

Визнано протиправним і скасовано повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 17.09.2019 р. №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 144408,33 грн.

Визнано протиправним і скасовано повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 17.09.2019 р. №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 11283,78 грн.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 по справі № 520/12377/19 в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що судом першої інстанції не було враховано прямих приписів пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, згідно з якими не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на утримання основних засобів подвійного призначення. У свою чергу, в розумінні пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до основних засобів подвійного призначення відносяться вантажні автомобілі. З огляду на викладене, позивачкою безпідставно включено до складу витрат видатки на утримання вантажних автомобілів - сідельних тягачів та напівпричепів, що потягло за собою заниження доходу за 2017 та 2018 роки. Крім того, пояснив, що в силу п.177.3 ст.177 ПК України, не включаються до складу витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). Однак, проведеною перевіркою було встановлено включення позивачкою сум ПДВ і до складу доходів в загальному розмірі 730721,00 грн, і до складу витрат в загальному розмірі 604149,59 грн. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що з огляду на арифметичні показники завищення, вказане порушення не призвело і не могло призвести до заниження грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб. Зазначив, що вказане порушення мало місце не лише у 2017, 2018 роках, а й у 2016 році : позивачем було завищено суму доходу на 151400,34 грн, а суму витрат завищено на 153500,00 грн, що призвело до заниження суми оподатковуваного доходу за 2016 рік, що не було враховано судом першої інстанції. Враховуючи викладене, вважає обґрунтованим висновок акту перевірки про заниження позивачем доходу, що потягло за собою заниження грошових зобов`язань по податку з доходів фізичних осіб, єдиного внеску та військового збору за 2016-2018 роки.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 по справі № 520/12377/19 в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Стверджує, що у своїй сукупності норми пп.177.4.5, пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України прямо не передбачають, що вантажний автомобіль є основним засобом подвійного призначення, а лише вказують, що не можуть бути включені до складу витрат підприємця видатки на придбання та утримання тих вантажних автомобілів, які є основними засобами саме подвійного призначення. Зазначив, що відсутність законодавчого визначення критеріїв, обставин та умов, за яких основний засіб може вважатися основним засобом подвійного призначення, не дозволяє дійти висновку про те, що належні позивачці транспортні засоби - сідельні тягачі та напівпричепи - є основними засобами подвійного призначення. Крім того, беручи до уваги відсутність законодавчого визначення таких критеріїв та умов, з урахуванням принципу презумпції правомірності рішень платника податків, вважає, що віднесення позивачем видатків на утримання транспортних засобів до складу витрат, не повинно бути підставою для донарахування позивачці податку з доходів фізичних осіб, єдиного внеску та військового збору. Вказує, що зазначені вище транспортні засоби використовувались виключно в межах господарської діяльності, доказів використання їх з іншою метою відповідачем не надано, а тому позивач має безумовне право на включення видатків на утримання цих транспортних засобів до складу валових витрат.

Зазначив, що висновок відповідача про заниження загального оподатковуваного доходу за 2016 рік на 3800,00 грн. є хибним. Вказаного висновку відповідач дійшов, помилково вважаючи, що станом на 01.01.2017 відсутня заборгованість. Пояснив, що позивач співпрацює з ТОВ «Укрпроморієнтир» на постійній основі на підставі договору на транспортно-експедиційне обслуговування, умовами якого передбачено відстрочення платежу на 14 днів. Саме тому частина наданих послуг в 2016 році була оплачена в січні 2017 року (17.01.2017 сплачено суму в розмірі 9700,00 грн. за актами виконаних робіт від 17.12.2016 та 27.12.2016) та відповідно включена до суми оподатковуваного доходу за 2017 рік.

Позивач та його представник в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

02.03.2020 до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання ФОП ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою позивача, перебуванням на стаціонарному лікуванні та неможливістю позивача прибути в судове засідання. При цьому, позивач зазначила, що бажає особисто надати пояснення з приводу обставин, які мають значення для справи.

03.03.2019 до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Черненко О.А. про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначено, що представник позивача не має можливості прибути в судове засідання у зв`язку із терміновим відрядженням до м. Києва, зумовленим необхідністю забезпечення захисту по кримінальному провадженню. Жодних доказів на підтвердження вказаних обставин до клопотання не додано.

Слід зауважити, що поданню вказаного клопотання передувало проведення судових засідань 06.02.2020 та 20.02.2020.

Колегія суддів враховує, що 06.02.2020 судове засідання було відкладено за клопотанням представника позивача адвоката Черненко О.А., вмотивоване необхідністю отримання копії апеляційної скарги та ознайомлення з матеріалами справи.

06.02.2020 представник позивача отримала копію апеляційної скарги, а 20.02.2020 подала відзив на апеляційну скаргу.

Отже, представником позивача було викладено правову позицію з приводу апеляційної скарги.

Також, 20.02.2020 представником позивача знов подано клопотання про відкладення розгляду справи, вмотивоване неможливістю позивача прибути в судове засідання у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні.

Як вбачається з ма теріалів справи, відзив на апеляційну скаргу та клопотання ФОП ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи було подані представником позивача адвокатом Черненко О.А. 20.02.2020 безпосередньо через канцелярію суду, що вказує на те, що представник позивача була особисто присутня у Другому апеляційному адміністративному суді цьго дня.

Проте, 20.02.2020 представником позивача електронною поштою було надіслано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, вмотивоване тим, що у зв`язку із значною затримкою початку судового засідання в Дергачівському районному суді Харківської області представник позивача не має змоги прибути в судове засідання до Другого апеляційного адміністративного суду.

20.02.2020 з метою забезпечення права позивача та його представника взяти участь в судовому засіданні, розгляд справи було відкладено до 03.03.2020.

Слід відмітити, що зміст клопотання позивача про відкладення розгляду справи, поданих від імені позивача 20.02.2020 та 03.03.2020, є ідентичним.

Також, колегія суддів зауважує, що позивач, стверджуючи про виняткове значення для неї даної справи, жодного разу не прибула в судове засідання, та не забезпечила прибуття свого представника.

Суд зазначає, що подача клопотань, спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд справи судом упродовж розумного строку.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з п. 2 ч.3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

З огляду на ч.2 ст.313 КАС України, з метою дотримання вимог п.2 ч.3 ст.205 КАС України, беручи до уваги, що позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, втретє не прибув у судове засідання, не позбавлений можливості направити в судове засідання іншого представника, враховуючи, що розгляд справи продовжується тривалий час, протягом цього часу представнику позивача надавалась можливість подати відзив на апеляційну скаргу та докази, з метою дотримання строку розгляду справи, встановленого ст.309 КАС України, колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягають.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, здійснює підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування.

Одним із напрямів господарської діяльності заявника було надання послуг у сфері перевезення вантажів, де були задіяні належні заявнику на праві власності сідлові тягачі Iveco 440T, номерний знак НОМЕР_2 , 2000 року випуску; Renault Magnum, номерний знак НОМЕР_2 , 1998 року випуску; Renault Magnum, номерний знак НОМЕР_3 , 1996 року випуску, а також напівпричепи бортові номерний знак НОМЕР_4 , 1999 року випуску, Kogel, номерний знак НОМЕР_5 , 1993 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , 1998 року випуску та спеціалізований напівпричеп фургон ізотермічний Е Trailor, номерний знак НОМЕР_7 , 1990 року випуску.

Головним управлінням ДФС у Харківській області була проведена планова виїзна документальна перевірка заявника з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, обчислення і сплати ЄСВ за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин, дотримання валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018.

Результати перевірки оформлені актом від 22.08.2019 №2866/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 , яким зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 :

ст.48, п.163.1 ст.163, пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, пп. 177.1, п.177.2, п.177.3, пп.177.4.5 п.177.4, пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 115526,66 грн, у т.ч. за 2016 рік на 378,00 грн, за 2017 рік на 49048,15 грн, за 2018 рік на 66100,51 грн;

п.187.1 ст.187, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України заниження податкових зобов`язань з ПДВ на 2948,00 грн, у т.ч. за травень 2016 року на 700,00 грн, за липень 2016 року на 930 грн., за жовтень 2016 року на 1318 грн;

п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України у зв`язку із заниженням чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 601800,76 грн, у т.ч. за 2016 рік на 2100,00 грн, за 2017 рік на 232475,71 грн, за 2018 рік на 367225,05 грн, занижено суму військового збору на 9027,02 грн, у т.ч. за 2016 рік на 31,50 грн, за 2017 рік на 3487,14 грн, за 2018 рік на 5508,38 грн;

п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - у зв`язку із заниженням чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки на загальну суму 599700,76 грн, у т.ч. за 2017 рік на 232475,71 грн, за 2018 рік на 367225,05 грн занижено суму єдиного соціального внеску на 131934,16 грн, у т.ч. за 2017 рік - на 51144,66 грн, за 2018 рік 80789,50 грн;

п.2 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок.

На підставі наведених висновків акту перевірки Головним управлінням ДФС у Харківській області 17.09.2019 було винесено:

1) вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 131 934,17 грн;

2) рішення №6 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 18 307,88 грн;

3) рішення №6 про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, в сумі 255,00 грн;

4) податкове повідомлення-рішення №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 144 408 грн 33 коп, у т.ч. за основним платежем - 115 526,66 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 28 881,67 грн;

5) податкове повідомлення-рішення №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір в сумі 11 283 грн 78 коп, у т.ч. за основним платежем - 9 027,02 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 2 256,76 грн;

6) податкове повідомлення-рішення №6 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 3685,00 грн, у т.ч. за основним платежем - 2948,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 737,00 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями відповідача, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом про визнання протиправними та скасування вимоги, рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій та податкових повідомлень-рішень №6, №6 повністю, податкового повідомлення-рішення №6 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на 875,00 грн (у т.ч. за основним платежем 700,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - в сумі 175 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування вимоги від 17.09.2019 № Ф-6 зі сплати єдиного внеску, рішень про застосування штрафних санкцій від 17.09.2019 зі сплати єдиного внеску № 6 у розмірі 18307,88 грн та № 6 у розмірі 255,00 грн, податкових повідомлень-рішень від 17.09.2019 № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на зменшення доходу, що підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб, єдиним внеском та військовим збором, за рахунок витрат, понесених позивачем на утримання основних засобів сідельних тягачів та напівпричепів. У зв`язку з чим, судом першої інстанції визнано необґрунтованим твердження відповідача про заниження позивачем оподатковуваного доходу, а відтак, неправомірним донарахування позивачеві грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску та військового збору, а також застосування відповідних штрафних санкцій.

Також, за висновком суду першої інстанції, завищення позивачкою показників доходу та витрат, за рахунок включення як до складу доходів, так і до складу витрат вартості товарів і послуг з урахуванням податку на додану вартість, не призвело до заниження податкового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №6 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на 875,00 грн (у т.ч. за основним платежем 700,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - в сумі 175 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не спростовано факту заниження грошового зобов`язання з ПДВ на суму 700,00 грн, адже саме лише виписування розрахунку коригування до податкової накладної не означає виправлення помилки в обчисленні податку.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що однією з фактичних підстав для збільшення грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору за 2017 та 2018 роки слугував висновок відповідача про заниження ФОП ОСОБА_1 доходу на 725205,17 грн за рахунок віднесення до складу витрат видатків на утримання основних фондів подвійного призначення сідельних тягачів та напівпричепів.

За визначенням пп.16.2.1.1 п. 162.1 ст.162 ПК України платником податку з доходів фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об`єктом оподаткування резидента є, серед іншого, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За приписами пп. 177.4.5. п.177.4 ст.177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

У свою чергу, згідно з пп. 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_1 включено до складу витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, витрати на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів - сідельних тягачів та напівпричепів, які використовувались нею у господарській діяльності (придбання запасних частин, шин та послуг з технічного обслуговування автомобілів) у сумі 725205,17 грн, у т.ч. за 2017 рік 286479,68 грн, за 2018 рік 438725,49 грн.

Вказані обставини справи сторонами не заперечуються.

В обґрунтування доводів про неправомірність нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб позивач зазначає, що згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, складеної на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів та Митного тарифу (Додатку до Закону України «Про митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII), сідельний тягач відноситься до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів (за винятком тракторів товарної позиції 8709). У цій групі термін «трактори» означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того мають вони чи ні допоміжні пристосування. Сідловий тягач і напівпричіп - це разом автопоїзд, але окремо два транспортні засоби, кожен з яких не є вантажним автомобілем.

Згідно з Митним тарифом напівпричепи бортові, тентовані, напівпричепи-рефрижератори, напівпричепи-контейнеровози відносяться до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8716 39 30 і не можуть бути вантажним автомобілем. Підтвердженням віднесення транспортних засобів: сідельних тягачів і напівпричепів до товарної позиції УКТ ЗЕД за кодами 87012010 та 87163930 є заводські експортні декларації, митні декларації, видаткові накладні.

З урахуванням наведеного, на думку позивача, сідловий тягач та напівпричіп не є вантажними автомобілями, а тому не підпадають під категорію основних фондів подвійного призначення, зазначених в підпункті 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

Слід зазначити, що засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт».

В розумінні статті першої цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:

загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;

спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач);

спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Відповідно до норм Закону України «Про автомобільний транспорт» напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Відповідно до класифікації колісних транспортних засобів за ознаками загальної маси транспортного засобу, наданої в Єдиних вимогах до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.10.2010 №1166, до засобів категорії N належать колісні засоби, що мають не менш як чотири колеса і призначені для перевезення вантажів:

N 1 - колісний засіб максимальною масою не більш як 3,5 тонни;

N 2 - колісний засіб максимальною масою більш як 3,5 тонни, але не більш як 12 тонн;

N 3 - колісний засіб максимальною масою більш як 12 тонн.

Для позначення колісного засобу, що належить до категорій M, N та придатний для руху поза дорогами, використовується також літера G.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на: транспортні засоби загального призначення; транспортні засоби спеціалізованого призначення; транспортні засоби спеціального призначення.

Частиною третьою статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій реєстраційних свідоцтв на транспортні засоби від 28.01.2005 на Renault Manager, номерний знак НОМЕР_3 , від 05.04.2007 на Renault Magnum, номерний знак НОМЕР_8 , від 14.09.2011 на Iveco 440Е, номерний знак НОМЕР_2 , у вказаних свідоцтва вказано тип транспортного засобу сідловий тягач, що відповідає правилам державній реєстрації вантажних автомобілів.

При цьому, у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів від 14.09.2011 на Iveco 440Е, номерний знак НОМЕР_2 , напівпричеп бортовий Trailеr, номерний знак НОМЕР_4 , спеціалізований напівпричеп фургон ізотермічний, номерний знак НОМЕР_7 , та напівпричеп бортовий Kogel, номерний знак НОМЕР_5 , чітко вказано категорію транспортного засобу Е.

В силу п.1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, що не заперечується позивачем.

В контексті наведених норм, дослідивши надані позивачем на підтвердження своїх доводів докази, колегія суддів дійшла висновку, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та є транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак, відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Водночас, колегією суддів враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що належні позивачці сідельні тягачі та напівпричепи у розумінні пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України є основними засобами подвійного призначення.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.11.2019 по справі № 807/250/18, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

Доводи позивача про те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, тоді як сідельний тягач підпадає під код 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів, а напівпричепи - під код 8716 39 30, не спростовують того, що сідельні тягачі та напівпричепи позивача у відповідності до пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України є основними засобами подвійного призначення, а тому не є прийнятними.

Крім того, Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, яка встановлена Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України, проте відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються саме нормами Податкового кодексу України, які і підлягають застосуванню у спірних відносинах.

Також є необґрунтованими доводи позивача про те, що сідельний тягач є трактором з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої Розділу І Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1367 трактор - моторизований колісний або гусеничний транспортний засіб сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкційною швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і приводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи. Зазначений транспортний засіб застосовується також для перевезення вантажів під час виконання сільськогосподарських та лісогосподарських робіт і обладнується сидіннями для пасажирів.

Перелік категорій транспортних засобів наведено в зазначеному Технічному регламенті від 28.12.2011 №1367, згідно з яким колісні трактори відносяться до категорії Т.

Разом з тим, як зазначалось вище, належні позивачці транспортні засоби відносяться до категорії Е, і передбачені не лише для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або для перевезення вантажів під час виконання сільськогосподарських та лісогосподарських робіт.

З огляду на викладене, експертний висновок № 802/19 від 112.08.2019, складений Харківською торгово-промисловою палатою, згідно з яким належні позивачці сідлові тягачі класифікуються за УКТЗЕД як трактори, є таким, що не відповідає встановленим судом апеляційної інстанції обставинам справи, а тому не може бути взятий до уваги в якості доказу.

Твердження позивача про те, чинним законодавством не надано визначення та не встановлено критеріїв віднесення основних засобів, зокрема, вантажних автомобілів до основних засобів подвійного призначення, колегія суддів вважає хибними, оскільки у підпункті 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України чітко наведено перелік основних засобів подвійного призначення : земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Положеннями пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, які слід застосувати до вирішення спірних відносин, прямо заборонено включення до складу витрат підприємця витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею, і неоднозначного трактування вони не допускають.

Посилання представника позивача на те, що спірні транспортні засоби не можуть бути віднесені до основних засобів подвійного призначення, оскільки використовувались позивачкою виключно в межах господарської діяльності для отримання прибутку, колегія суддів вважає юридично неспроможними, як такі, що суперечать пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України.

Судження суду першої інстанції про те, що використання ФОП ОСОБА_1 належних їй сідельних тягачів та напівпричепів у господарській діяльності для отримання прибутку надає позивачці безумовне право на віднесення витрат по їх утриманню до складу валових витрат, а позбавлення її цього права є надмірним тягарем для платника податків, не ґрунтуються на діючих приписах Податкового кодексу України, та є довільним тлумаченням практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи зі змісту акту перевірки, підставою для неприйняття цих видатків у якості валових витрат слугував не сумнів контролюючого органу щодо зв`язку використання транспортних засобів із господарською діяльністю позивача, а прямі приписи пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок акту перевірки про завищення ФОП ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, за рахунок включення до їх складу видатків на утримання основних засобів подвійного призначення вантажних автомобілів, за 2017 та 2018 роки на загальну суму 725205,17 грн.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.177.3 ст.177 ПК України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Матеріалами справи підтверджено, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрована як платник податку на додану вартість, а відтак, повинна була відображати у деклараціях про майновий стан і доходи суму отриманого загального оподатковуваного доходу без урахування податку на додану вартість.

Проте, як зафіксовано актом перевірки та не заперечується позивачем, ФОП ОСОБА_1 усі показники включалися до складу як доходів, так і витрат без вирахування суми ПДВ, що призвело до завищення як доходів, так і витрат.

Так, за 2016 рік перевіркою встановлено завищення позивачкою доходу на загальну суму 154566,67 грн, за 2017 рік на 223540,67 грн, за 2018 рік на 352613,33 грн, що є сумами податку на додану вартість.

Водночас, позивачкою завищено і витрати по придбанню дизпалива, запасних частин, шин та послуг по оренді стоянки за рахунок віднесення до складу витрат сум ПДВ, а саме : за 2016 рік на 153500,00 грн, за 2017 рік на 169536,70 грн, за 2018 рік на 281112,89 грн.

Помилкове включення ФОП ОСОБА_1 до складу витрат за 2016-2018 роки сум ПДВ (порушення п.177.3 ст.77 ПК України) та сум видатків на утримання основних засобів подвійного призначення вантажних автомобілів (порушення пп.177.4.5, пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України), призвело до завищення витрат в загальній сумі 1329354,76 грн, у т.ч. за 2016 рік на 153500,00 грн, за 2017 рік на 456016,38 грн, за 2018 рік на 719838,38 грн.

Крім того, позивачем було занижено дохід на 3800,00 грн, у зв`язку з невключенням до складу доходу коштів, які надійшли від ТОВ «Укрпроморієнтир».

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем до ГУ ДФС у Харківській області самостійно було надано довідку про наявність дебіторської та кредиторської заборгованості, копію якої надано до матеріалів справи. Відповідно до вказаної довідки станом на 01.01.2016 у позивача обліковувалась заборгованість ТОВ «Укрпроморієнтир» перед позивачем у сумі 3600,00 грн, станом на 01.01.2017 у позивача відсутня кредиторська та дебіторська заборгованість.

Перевіркою встановлено, що станом на 01.01.2016 заборгованість ТОВ «Укрпроморієнтир» перед ФОП ОСОБА_1 складала 3600 грн (з ПДВ), відповідно до руху грошових коштів (банківської виписки) за 2016 рік на розрахунковий рахунок позивача від вказаного підприємства надійшло 614 000 грн, надано послуг згідно актів виконаних робіт на суму 606 600 грн, а отже станом на 01.01.2017 дебіторська заборгованість по розрахунках з ТОВ «Укрпроморієнтир» повинна складати 3800 грн (з ПДВ) (614000 606600 3600 = 3800).

Розмір сум за актами наданих послуг з вантажного перевезення, а також сум, отриманих на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 , та наявність дебіторської заборгованості в розмірі 3600,00 грн станом на 01.01.2016 позивачем не заперечуються та підтверджуються довідкою позивача про склад та розмір заборгованості та довідкою про рух грошових коштів у 2016 році, наданими представником відповідача.

Доводи позивача про те, що вартість послуг за актами наданих послуг, складеними у 2016 році - від 17.12.2016 № 2 та від 27.12.2016 № 5 - в загальній сумі 9700,00 грн була оплачена 17.01.2017 та включена до складу доходу за 2017 рік, не спростовує наявність складу правопорушення, оскільки, як зазначалось вище, станом на 01.01.2017 дебіторська заборгованість у позивача була відсутня.

При цьому, перевіркою правильності визначення доходу за 2017 рік не встановлено його завищення або заниження по відносинам із ТОВ «Укрпроморієнтир».

Надані представником позивача документи (копія заявки на перевезення вантажу від 13.04.2016, товарно-транспортної накладної, рахунку-фактури, акту здачі-прийняття-робіт від 14.04.2016, договору на транспортно-експедиційне обслуговування та додаткових угод до нього, банківських виписок, яка свідчать про надходження коштів від ТОВ «Укпроморієнтир» в розмірі 22500,00 грн та 9700,00 грн), жодним чином не пояснюють та не усувають факту розбіжності в розмірі 3800,00 грн між сумами коштів, віднесеними до складу витрат за первинними документами, та сумами коштів, що надійшли на рахунок позивача за банківськими виписками протягом 2016 року.

Також, колегія суддів зауважує, що у розрахунку податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, доданого до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік (звітна нова), сума одержаного доходу складає 927 400 грн, в той час як перевіркою, відповідно до банківської виписки, встановлено надходження грошових коштів в розмірі 931 200 грн. Тобто, різниця складає 3800,00 грн (з ПДВ) та 3166,67 грн - без ПДВ.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком відповідача про заниження позивачем доходу за 2016 рік на 3166,67 грн за рахунок відносин із ТОВ «Укрпроморієнтир».

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені перевіркою завищення доходу за 2016, 2017 та 2018 роки, заниження доходу за 2017 рік на 3166,66 грн, та завищення витрат за 2016, 2017 та 2018 роки, колегія суддів погоджується з висновком відповідача про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу на 601800,76 грн, у т.ч. за 2016 рік на 2100,00 грн, за 2017 рік на 232475,71 грн, за 2018 рік на 367225,05 грн.

Судження суду першої інстанції про те, що завищення позивачем витрат за рахунок включення ПДВ, у даному випадку об`єктивно не здатне спричинити заниження основного платежу по податку з доходів фізичних осіб, колегія суддів вважає хибним, з наступних підстав.

Як зазначалось вище, у 2016 році сума завищення доходу за рахунок включених до нього сум ПДВ склала - 154566,67 грн, заниження доходу за рахунок відносин із ТОВ «Укрпроморієнтир» - 3166,67 грн, сума завищення витрат за рахунок включення до них сум ПДВ 153500,00 грн, а відтак, сума заниження доходу склала 2100,00 грн. (154566,67 3166,67 153500,00 грн = - 2100), що з урахуванням ставки податку з доходів фізичних осіб 18% призвело до заниження належного до сплати податку за 2016 рік на 378,00 грн (2100 х 18% = 378,00 грн.).

У 2017 році сума завищення доходу за рахунок включених до нього сум ПДВ склала 223540,67 грн, сума завищення витрат за рахунок включення до них сум ПДВ 169536,70 грн, сума завищення витрат за рахунок видатків на утримання основних засобів подвійного призначення 286479,68 грн, а відтак, сума заниження доходу склала 232475,71 грн (223540,67 286479,68 169536,70 = -232475,71), що з урахуванням ставки податку з доходів фізичних осіб 18% призвело до заниження належного до сплати податку за 2017 рік на 41845,63 грн (232475,71 х 18% = 41845,63 грн.).

У 2018 році сума завищення доходу за рахунок включених до нього сум ПДВ склала 352613,33 грн, сума завищення витрат за рахунок включення до них сум ПДВ 281112,89 грн, сума завищення витрат за рахунок видатків на утримання основних засобів подвійного призначення 438725,49 грн., а відтак, сума заниження доходу склала 367225,05 грн. (352613,33 - 281112,89 - 438725,49 = - 367225,05), що з урахуванням ставки податку з доходів фізичних осіб 18% призвело до заниження належного до сплати податку за 2018 рік на 66100,51 грн (367225,05 х 18% = 66100,51 грн).

Враховуючи викладене, порушення позивачем п.177.3, пп.177.4.5, пп.177.4.6. п.177.4 ст.177 ПК України призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб за 2016-2018 роки в загальному розмірі 108324,14 грн (378 + 41845,63 + 66100,51 = 108324,14 грн.).

Також під час перевірки було встановлено порушення позивачем ст.48, пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 ПК України, а саме заниження суми податку з доходів фізичних осіб у 2017 році на 7202,52 грн.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 07.02.2018 ФОП ОСОБА_1 було подано декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, яку було зареєстровано за № .

У розрахунку податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, доданого до вказаної податкової декларації за 2017 рік, вказано суму податкових зобов`язань, самостійно розрахованих позивачем, в розмірі 7202,52 грн.

Разом з тим, у самій декларації за 2017 рік у II розділі в графі 6 значення суми податку на доходи фізичних осіб відсутнє, внаслідок чого в інтегрованій картці платника податків ФОП ОСОБА_1 відобразилась сума податку за 2017 рік 0,00 грн.

28.02.2018 позивачем до ГУ ДФС у Харківській області було подано уточнюючу декларацію за 2017 рік № з відповідним розрахунком, в яких зазначено уточнену суму податку (рядок 26.1 декларації ) в розмірі 2031,48 грн.

Отже, загальна сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягала сплаті до бюджету за результатами 2017 року ФОП ОСОБА_1 , визначена позивачем самостійно (з урахуванням уточнюючої декларації), склала 9234 гривень, при цьому, за рахунок здійсненої помилки при заповненні декларації (первинно поданої за 2017 рік), сума податку на доходи фізичних осіб до сплати в бюджет занижена позивачем на 7202,52 гривень.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком відповідача про заниження ФОП ОСОБА_1 грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2016-2018 роки на загальну суму 115526,66 грн (108324,14 грн. + 7202,52 грн.).

Відповідно до пп.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

У разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, це тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування (п.123.1 ст.123 ПК України).

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 17.09.2019 № 6 про визначення ФОП ОСОБА_1 грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб в розмірі 144408,33 грн, у т.ч. за основним платежем 115226,66 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 28881,67 грн, прийняте відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, а відтак, підстави для його скасування відсутні.

Надаючи оцінку вимозі про сплату недоїмки з єдиного внеску від 17.09.2019 № Ф- на суму 131934,17 грн, рішенню від 17.09.2019 № 6 про застосування штрафних санкцій в розмірі 18307,88 грн за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, від 17.09.2019 № 6 про застосування штрафних санкцій в розмірі 255,00 грн за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, податковому повідомленню-рішенню від 17.09.2019 № 6 про донарахування позивачці грошового зобов`язання з військового збору на 11283,78 грн, у т.ч. за основним платежем 9027,02 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 2256,76 грн, колегія суддів зазначає, що фактичною підставою для донарахування позивачу єдиного внеску слугувало заниження чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки на суму 599700,76 грн, а військового збору - заниження чистого оподатковуваного доходу за 2016-2018 роки на суму 601800,76 грн. При цьому, заниження чистого оподатковуваного доходу, за висновком відповідача, свідчить про неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі по тексту Закон № 2464) платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.п.1, 2, ч.2 ст.6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

За приписами п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч.5 ст.8 Закону № 2464).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За визначенням п. 6 ч.1 ст.1 Закону № 2464 сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, є недоїмкою.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону № 2464 у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом.

Частинами 3, 4 ст.25 Закону № 2464 встановлено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

За приписами п.3, п.5 ч.11 ст.25 Закону № 2464 орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції:

за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску;

за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, накладається штраф у розмірі від восьми до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, згідно з п.16-1 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Отже, платники, об`єкт і база оподаткування та порядок забезпечення виконання податкових зобов`язань із військового збору є такими ж, як для податку з доходів фізичних осіб.

Враховуючи обґрунтованість висновків акту перевірки про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу за 2016-2018 роки, який є базою оподаткування єдиним внеском та військовим збором, колегія суддів вважає правомірним виставлення позивачці вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску на суму 131934,17 грн (599700,76 грн х 22% = 131934,17 грн), застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 18307,88 грн за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та в розмірі 255,00 грн за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується ЄСВ, а також донарахування позивачці грошового зобов`язання з військового збору за основним платежем в сумі 9027,02 грн, застосування до неї штрафних санкцій за донарахування військового збору в розмірі 2256,76 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску від 17.09.2019 № Ф- на суму 131934,17 грн, рішення від 17.09.2019 № 6 про застосування штрафних санкцій в розмірі 18307,88 грн за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, від 17.09.2019 № 6 про застосування штрафних санкцій в розмірі 255,00 грн за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 2464, а при винесенні податкового повідомлення-рішення від 17.09.2019 № 6 про донарахування позивачці грошового зобов`язання з військового збору на 11283,78 грн, у т.ч. за основним платежем 9027,02 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 2256,76 грн на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, а відтак, відсутні підстави для визнання протиправними та скасування вказаних рішень та вимоги.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.317 КАС України неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене вище, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 по справі № 520/12377/19 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог з прийняттям в цій частині постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року по справі № 520/12377/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування рішень, вимоги, податкових повідомлень-рішень відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 05.03.2020 року