Справа № 400/1325/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 р. Категорія: м.ОдесаСправа № 400/1325/19
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

час і місце ухвалення: не зазначено, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
Пред-к апелянтаМірошниченко С.С. (довіреність)
Пред-к позивачаБілецький О.П. (адвокат, ордер)
пред-к позивачаОСОБА_1 Н.І. (паспорт, бухгалтер)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі за позовом приватного підприємства "Сузір`я Стрільця" до Головного управління ДПС у Миколаївській області про часткове скасування податкового повідомлення-рішення від 22.12.18 р. № 2, скасування податкового повідомлення-рішення від 22.12.18 р. № 2, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області та з урахуванням уточненого позову просив суд: - скасувати податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 р. № 2; - скасувати податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 р. № 2 в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 138 114,0 грн., мотивуючи його тим, що висновки ревізорів, викладені в акті перевірки підприємства, помилкові та ґрунтуються на невірному застосуванні податкового законодавства.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року позов задоволено. Податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 р. № 2 - скасовано повністю. Податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 р. № 2 - скасовано в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 138 114,0 грн. В частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 156 197,0 грн. податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 р. № 2 залишено без змін.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що зазначені дані в актах списання бензину, не підтверджують використання позивачем бензину саме в господарській діяльності підприємства, та як наслідок правомірності віднесення списання паливно-мастильних матеріалів до складу витрат пов`язаних із їх придбання, оскільки зазначене не підтверджено відповідними первинними (бухгалтерськими) документами, а саме: подорожні листи, або інша зручна для обліку форма первинного документа, що підтверджує списання пального на підприємстві, опис маршруту автомобіля, швидкісний режим та інші.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ГУ ДФС у Миколаївській області провело планову виїзну перевірку ПП "Сузір`я Стрільця", результати якої викладені в акті від 6 листопада 2018 р. № 2681/14-29-14-02/24059297 (надалі - Акт перевірки) (т. 1 а. с. 16-67).

У висновку Акту перевірки вказано на порушення позивачем: - ст. 14 п. 14.1. пп. 14.1.36., ст. 44 п. 44.1., п. 44.2., ст. 134 п. 134.1. пп. 134.1.1., ст. 135 п. 135.1. ПК України, в результаті чого занижений податок на прибуток на загальну суму 576 058,0 грн.; - ст. 14 п. 14.1. пп. 14.1.36., ст. 44 п. 44.1., п. 44.2., ст. 134 п. 134.1. пп. 134.1.1., ст. 135 п. 135.1. ПК України, внаслідок чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 294 311,0 грн.

10 грудня 2018 р. позивач подав заперечення на Акт перевірки, які 20 грудня 2018 р. розглянуті відповідачем та залишені без задоволення (т. 1 а. с. 68-83).

22 грудня 2018 р. ГУ ДФС у Миколаївській області прийняло податкові повідомлення-рішення:

- № 2, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 294 311,0 грн.;

- № 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на 576 058,0 грн. та застосовано штраф в розмірі 19 433,75 грн. (т. 1 а. с. 87-88).

Не погодившись з цими рішеннями, 25 січня 2019 р. позивач подав скаргу до ДФС України, яка своїм рішенням від 26 березня 2019 р. відмовила в її задоволенні (т. 1 а. с. 89-103).

Не погоджуючись із вищевикладеним, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно включав до складу своїх витрат протягом 2015-2018 р.р. вартість списаних на відрядження паливно-мастильних матеріалів, а також те, що ПДВ є непрямим податком і в даній справі він був нарахований на товари, подальший експорт яких звільнений від оподаткування ПДВ, а тому позивач цілком обґрунтовано включив всю суму ПДВ до складу собівартості виготовленої ним продукції.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 4 п. 4.1. пп. 4.1.4. ПК України, одним з принципів податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку.

Відповідно до положень п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку (п. 22.1 ст. 22 ПК України).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

В контексті наведених норм, слід зазначити, що суб`єкт владних повноважень не має права перекладати на платника податків обов`язок доведення правомірності своїх дій, як це відбулось в даному випадку. Якщо відповідач дійшов висновку про те, що позивач використав паливно-мастильні матеріали не у власній господарській діяльності, він повинен навести докази цього, які здобуті під час перевірки платника податків та зафіксовані в акті перевірки. Замість цього, відповідач обмежився лише констатуванням того, що надані позивачем документи первинного обліку не дають змоги встановити використання паливно-мастильних матеріалів у господарській діяльності ПП "Сузір`я Стрільця".

Позивач надав до суду накази на відрядження, посвідчення про відрядження та звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, які свідчать, що паливно-мастильні матеріали були списані на відрядження директора ПП "Сузір`я Стрільця", так як дати відряджень співпадають із датами актів списання паливно-мастильних матеріалів (т. 1 а. с. 105-146, т. 2 а. с. 139-253, т. 3 а. с. 1-66).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень" від 5 липня 2011 р. № 3565-VI, були внесені зміни до Законів України "Про автомобільний транспорт" і "Про дорожній рух", а також Кодексу України про адміністративні правопорушення, з яких виключили норми про подорожні листи та відповідальність за їх відсутність. З прийняттям Державною службою статистики України наказу від 19 березня 2013 р. № 95 "Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Державного комітету статистики України від 17 лютого 1998 року № 74 "Про затвердження типової форми первинного обліку роботи службового легкового автомобіля та Інструкції про порядок її застосування", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 березня 2013 р. за № 521/23053, втратив чинність нормативний документ, який передбачав обов`язковість ведення подорожнього листа службового автомобіля.

Таким чином, у період охоплений перевіркою позивача - 2015-2018 р.р., ведення подорожнього листа було необов`язковим, а тому відповідач не може вимагати від позивача подання документів, які він не зобов`язаний складати.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач правомірно включав до складу своїх витрат протягом 2015-2018 р.р. вартість списаних на відрядження паливно-мастильних матеріалів.

Щодо обставини, з якою відповідач пов`язує порушення позивачем вимог ПК України, є те, що останній в 2015 р. закупив у підприємств-виробників сільськогосподарську продукцію, яку в подальшому реалізував нерезидентам, а суму ПДВ в розмірі 2 600 460, 90 грн. включив до складу податкового кредиту відповідного періоду та одночасно цю ж суму ПДВ включено до складу собівартості реалізованої продукції.

Протягом липня-грудня 2015 р. ПП "Сузір`я Стрільця" придбало сільськогосподарську продукцію у підприємств-виробників на загальну суму 15 602 765,99 грн., в тому числі ПДВ 2 600 461,0 грн. Сума податку була включена до складу податкового кредиту у відповідні періоди. Придбаний товар в той же період позивач експортував нерезидентам (т. 1 а. с. 151-250, т. 2 а. с. 1-93).

Відповідно до розділу ХХ підрозділу 2 п. 152 абз. 1 ПК України, тимчасово до 31 грудня 2017 року включно від оподаткування податком на додану вартість звільняються операції з постачання на митній території України зернових культур товарних позицій 1001 - 1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних культур товарних позицій 1205 і 1206 00 згідно з УКТ ЗЕД, крім першого постачання таких зернових та технічних культур сільськогосподарськими підприємствами - виробниками та підприємствами, які безпосередньо придбали такі зернові та технічні культури у сільськогосподарських підприємств - виробників.

Дана норма втратила чинність з 1 січня 2016 р. із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24 грудня 2015 р. № 909-VIII, але була діючою на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, перше постачання зернових та технічних культур підприємствами, які безпосередньо придбали такі зернові та технічні культури у сільськогосподарських підприємств - виробників, не звільнені від оподаткування ПДВ, а тому їх оподаткування здійснюється на загальних підставах, відповідно, включення позивачем ПДВ по таких господарських операціях до складу податкового кредиту є правомірним і узгоджується з вищенаведеними приписами ПК України.

Операції з вивезення в митному режимі експорту зернових та технічних культур, зазначених в абзаці першому цього пункту, звільняються від оподаткування податком на додану вартість (розділ ХХ підрозділу 2 п. 152 абз. 2 ПК України).

Відповідно до ст. 198 п. 198.5. пп. "б" ПК України в редакції яка діяла в 2015 р., платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, відповідні податкові накладні за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання - починають використовуватися в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу).

В даному спорі має місце ситуація, коли позивач придбав товари в оподатковуваних ПДВ операціях та повинен був включити ПДВ, сплачений в ціні таких товарів, до складу податкового кредиту, але подальший експорт цих же товарів за правилами розділу ХХ підрозділу 2 п. 152 абз. 2 ПК України, вже звільнений від оподаткування ПДВ, а тому за приписами ст. 198 п. 198.5. ПК України, позивач повинен був здійснити умовний продаж (нарахувати умовні податкові зобов`язання), щоб компенсувати первинно сформований податковий кредит.

Як визначено п. 9 абз. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 "Запаси" (надалі - П(С)БО № 9), затвердженого наказом Міністерства фінансів України 20 жовтня 1999 р. № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 р. за № 751/4044, первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат: суми непрямих податків у зв`язку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству/установі.

ПДВ є непрямим податком і в даній справі він був нарахований на товари, подальший експорт яких звільнений від оподаткування ПДВ, а тому позивач цілком обґрунтовано включив всю суму ПДВ до складу собівартості виготовленої ним продукції.

Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що з боку позивача не встановлено порушень податкового законодавства і його позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Що ж стосується вимоги про скасування рішення в частині правової допомоги колегія суддів погоджується із судом першої інстанції та вважає, що така вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В даному випадку, сторони у справі (крім суб`єктів владних повноважень) мають право на розподіл понесених витрат на правничу допомогу адвоката.

При цьому, аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Між тим, в обґрунтування заявленого клопотання позивачем не надано доказів, що підтверджують час, затрачений адвокатом на надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року по справі № 810/2760/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до акту № АП-00000006 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 27 червня 2019 р., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 600,0 грн. складаються з: надання консультації - 1 година, вартість 400,0 грн.; формування та узгодження правової позиції - 1 година, вартість 400,0 грн.; підготовка відповіді на відзив - 4 години, вартість 3 200,0 грн.; участь в судовому засіданні - 600 грн., проте акт не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, що ставить під сумнів обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета розгляду.

Колегія суддів зазначає, що оскільки у наданих документах на підтвердження витрат на правничу допомогу відсутній детальний опис робіт із зазначенням витраченого часу, та зважаючи на якість підготовленого позову, понесені витрати не є співмірними, обґрунтованими та пропорційними до предмету спору, тому за доцільне відшкодувати позивачу витрати на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного Рішення було неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській, - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі № 400/1325/19, - змінити в частині стягнення на користь приватного підприємства "Сузір`я Стрільця" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4600 грн., визначивши належну до стягнення суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 2000 грн.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі № 400/1325/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено 04 березня 2020 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.