Справа № 200/13776/19-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2020 р. Справа№200/13776/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Аляб`єва І.Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (вул.Бастіонна,6, м.Київ, 01601, ), Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області (пр-т Миру,68, м.Маріуполь, Донецька область,87500, ), третя особа: Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України (вул.Зелінського, 27-А, м.Маріуполь, Донецька область, ), про відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним,-

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, третя особа, Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України, у якому просить: стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відповідного казначейського рахунку Державної Казначейської служби України на користь позивача матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, у сумі 96808,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є суддею у відставці, отримує щомісячне довічне грошове утримання з січня 2011 року, перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області (далі по тексту Маріупольське ОУПФУ).

На підставі положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України держава Україна в особі Маріупольського ОУПФУ як податковий агент, щомісячно утримувала з щомісячного довічного грошового утримання позивача податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. За період з 01 листопада 2014 року до 31 березня 2018 року розмір утриманого податку з доходів фізичних осіб становить 89185,93 гривень, що підтверджується довідками третьої особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано неконституційними положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, тому зайво сплачений податок з доходів фізичних осіб позивач вважає шкодою у розумінні ст. 22, 1166, 1173, 1175 ЦК України, а відтак, просить стягнути з Державного бюджету України 89185,93 гривень на відшкодування збитків, завданих органом Державної казначейської служби в результаті порушення його цивільного права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

18 грудня 2019 року позивач усунула недоліки адміністративного позову.

Ухвалою суду від 20 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 20 січня 2020 року.

20 січня 2020 року розгляд справи відкладено на 10 лютого 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 02 березня 2020 року.

Ухвалою суду від 02 березня 2020 року в задоволені клопотання Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області про залишення позовної заяви - відмовлено.

Ухвалою суду від 02 березня 2020 року в задоволені клопотання ОСОБА_1 про направлення адміністративної справи до Верховного Суду як зразкової - відмовлено.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без участі позивача.

Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на адміністративний позов не надано.

Представник Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з тим, що на розгляді Верховного Суду знаходиться касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 28 серпня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в цивільній справі №263/6103/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Маріупольського ОУПФУ про відшкодування шкоди. Верховним судом відкрито провадження у цивільній справі.

Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надано клопотання про розгляд справи без участі представника Маріупольського ОУПФУ у зв`язку з відсутністю коштів. Також надано відзив на позовну заяву в якому Маріупольське ОУПФУ просить відмовити позивачу у задоволені позову.

В обґрунтування відзиву Маріупольське ОУПФУ зазначило, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71 до зазначеного підпункту Кодексу внесено нові зміни, що набрали чинності з 01 січня 2015 року, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно закону) або щомісячного довічного грошового утримання, якщо їх розмір перевищував три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення.

Наголошує, що відповідно до статті 91 Закону України «Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-УІІІ закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратили чинність з дати ухвалення КСУ рішення, а саме: з 27 лютого 2018 року, а відраховані кошти за період до ухвалення цього рішення КСУ в сумі 96808,20 грн. не підлягають поверненню.

З зазначених підстав третя особа просила відмовити в позовних вимогах у повному обсязі.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 22 листопада 2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є АДРЕСА_1 .

Позивач отримувачем довічного грошового утримання судді у відставці та перебуває на обліку в - Маріупольському ОУПФУ.

Відповідно до листа Маріупольського ОУПФУ Донецької області від 18 лютого 2018 року №20602/34-1/02 в період з 01 липня 2014 року по 01 березня 2018 року з суми довічного грошового утримання судді ОСОБА_1 , здійснювалось відрахування податку з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Спірним питанням даної справи є наявність правових підстав для повернення позивачеві сплачених ним до бюджету сум податку з фізичних осіб, відрахованих з довічного грошового утримання судді у відставці, при скасуванні (визнанні неконституційними) Конституційним Судом України 27.02.2018 року правової підстави - норм Податкового кодексу України, сплачених позивачем до бюджету цих грошових коштів до дати прийняття вказаного рішення КСУ.

Здійснивши юридичну кваліфікацію спірних відносин, суд виходить з такого.

Приписами Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII до ПК України внесено зміни, які набрали чинності з 01.07.2014 року. Згідно з цими змінами статтю 164 Кодексу доповнено новим пунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII до зазначеного підпункту Кодексу внесено нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015 року, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» від 02.06.2016 року №1411-VІІІ, який набрав чинності з 01.07.2016 року, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України викладено в наступній редакції: «суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».

Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Позивач зазначає, що зміни, які були внесені до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року, однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв`язку з дією вищевказаних норм мало місце з липня 2014 року по грудень 2018 року.

Відповідно до приписів ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року №2136-VІІІ закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

При цьому, в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 вказано, що положення абзацу першого пп.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто, з 27.02.2018 року.

Із наведеного вище слідує, що до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, положення абз.1 пп.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПК України були чинними, а тому підлягали застосуванню у відповідності до чинного на той момент законодавства.

Таким чином, в період з листопада 2014 по березень 2018 року довічне грошове утримання позивача було об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Позивач вважає, що має право на отримання шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним в порядку ст.152 Конституції України, ст.ст.22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

У відповідності до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

На підставі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно до ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

З огляду на аналіз наведених вище норм, положення ст.22 ЦК України слід застосовувати разом з правилами ст.1166 ЦК України та є видом деліктних зобов`язань.

При цьому, положеннями ч.1 ст.1175 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в ст.21 ЦК України.

В частині 2 цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В даному ж випадку, доказів того, що положення абз.1 пп.164.2.19 п.164.2 ст.64 ПК України були визнанні саме незаконними та скасовані в судовому порядку, в матеріалах справи не міститься, а позивачем не надано.

Більше того, суд звертає увагу на положення ч.2 ст.1 ЦК України, якими визначено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у відповідності до змісту п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами)» порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

З огляду на таке, суд вважає, що зазначена постанова стосується порядку виконання вже прийнятих рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів та боржників.

Суд не приймає посилання позивача на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 року по справі №520/7678/19, оскільки вказане рішення скасовано постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2020 року, адміністративний позов залишено без задоволення.

Також, суд вважає можливим застосувати приписи ухвали Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 по заяві №54904/08 у справі Петльований проти України, які кажуть, що «суд зазначає, що відповідно до Цивільного кодексу питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 177, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Той закон має також містити процедуру присудження та сплати такої компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Крім того, національні суди підтвердили, що за відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177, взятої окремо (для порівняння Klaus та Iouri Kiladze , згадуване вище параграфи 58-60). На додаток до цього, в даному випадку, як зауважили національні суди, умови, викладені у першому абзаці статті 1177, не дотримані. Оскільки заявник не мав достатньо мірою встановлену вимогу для цілей, передбачених статтею 1 Протоколу №1, він не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум».

У відповідності до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч.ч.1,2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Питання судових витрат не вирішується у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про Конституційний Суд України», Податкового кодексу України, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (вул.Бастіонна,6, м.Київ, 01601, ), Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області (пр-т Миру,68, м.Маріуполь, Донецька область,87500, ), третя особа: Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України (вул.Зелінського, 27-А, м.Маріуполь, Донецька область, ), про відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 10 березня 2020 року.

Суддя І.Г. Аляб`єв