Справа № 480/2175/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 р. Справа № 480/2175/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Осіпова О.О.) від 10.10.2019 року (повний текст рішення складено 21.10.2019 року) по справі №480/2175/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №101-ОС від 15.05.2019 року про її звільнення;

- поновити її на посаді начальника управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області;

- стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 10890,33 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилається на порушення відповідачем встановленої процедури звільнення позивача з посади. Так, в порушення вимог ст.ст.40, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ст.87 Закону України Про державну службу відповідач не запропонував позивачу вакантну посаду, роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зазначає, що відповідно до змісту попередження про наступне вивільнення від 07.03.2019 року відповідач нібито запропонував позивачу для переведення наявні рівнозначні або нижчі вакантні посади відповідно до її кваліфікації. Проте, додатком до попередження про наступне вивільнення надано не перелік вакантних посад, а витяг зі штатного розпису головного управління, який не містив інформації щодо наявних в ньому вакантних посад. З огляду на це, 11.03.2019 року позивачем направлено службову записку, в якій просила надати їй перелік наявних рівнозначних або нижчих вакантних посад відповідно до своєї кваліфікації станом на 11.03.2019 року. Однак, того ж числа службовою запискою відповідач знову надав позивачу не перелік вакантних посад на дату попередження її про наступне вивільнення, а той самий витяг зі штатного розпису на 2019 рік, з яким вона була ознайомлена 07.03.2019 року, відповідно до змісту якого не можливо встановити наявність або відсутність рівнозначних або нижчих вакантних посад. На підставі викладеного вважає спірний наказ є незаконним та необґрунтованим, а тому позивач підлягає поновленню на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №101-ОС від 15.05.2019 року про звільнення позивача з посади начальника управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян.

Поновлено позивача на посаді начальника управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 42986 грн. 02 коп. відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Звернуто до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді начальника управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області та в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 10016 грн. 16 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року та винести нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про протиправність оскаржуваного наказу у зв`язку з порушенням відповідачем процедури звільнення позивача з посади. На думку скаржника, вказані висновки суду є помилковими, оскільки відповідачем було повністю дотримано норми законодавства, що регулюють порядок звільнення працівника. Так, наявні рівнозначні та нижчі вакантні посади були доведені до відома позивача у формі витягу із штатного розпису, що означає, що їй надано для ознайомлення не всі вакантні посади головного управління, а лише ті, на які вона може бути переведена. 07.03.2019 року позивач особисто підписала попередження про наступне вивільнення у разі відмови від переведення на запропоновані посади та витяг зі штатного розпису із запропонованими посадами, отже, в даному випадку власником належно виконано вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КзпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки позивачу запропоновано наявну в головному управлінні роботу, тобто всі вакантні посади, які вона може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Щодо неповідомлення позивача про дату, час та місце засідання первинної профспілкової організації, на якому розглядалося подання головного управління щодо надання згоди на розірвання з нею трудового договору, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 повторно не з`явилася на таке засідання, хоча повідомлялася про його проведення належним чином, тому первинною профспілковою організацією дотримано вимоги ст.43 КЗпП України та 07.05.2019 р. листом №06-ПС надано згоду на розірвання трудового договору. Після виходу ОСОБА_1 15.05.2019 року з лікарняного начальником відділу по роботі з персоналом в присутності головних спеціалістів відділу по роботі з персоналом повторно запропоновано всі наявні вакантні посади державної служби в головному управлінні в межах її кваліфікації. Від усіх запропонованих вакантних посад позивач відмовилася, але письмову заяву про це писати відмовилась, про що було складено відповідний акт, від підпису у якому вона також відмовилась. В зв`язку з чим, 15.05.2019 року позивача правомірно звільнено із займаної посади згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України Про державну службу.

Позивач надала до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що наказом начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області Зленко Т.В. №52-ОС від 30.09.2015 року ОСОБА_1 з 01.10.2015 року призначено на посаду начальника управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, як таку, що пройшла стажування на цій посаді, в порядку переведення з управління Пенсійного фонду України в Сумському районі (т. 1 а.с.90).

В подальшому, відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №101-ос від 15.05.2019 року позивача звільнено з займаної посади у зв`язку із реорганізацією державного органу згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу (т. 1 а.с.131).

В якості підстав звільнення було вказано: наказ Головного управління від 06.03.2019р. №15 Про введення в дію штатного розпису на 2019 рік та лист-погодження первинної профспілкової організації Головного управління ПФУ в Сумській області від 07.05.2019р. №06-ПС (т. 1 а.с.60, 129).

Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушення встановленого законодавства, а тому оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню. Враховуючи незаконне звільнення, заявлені позивачем вимоги щодо поновлення на посаді та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 року N 889-VIII (далі - Закон України N889-VIII).

Частинами першою та другою статті 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За приписами частини першої статті 3 Закону України № 889-VIIІ, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Положеннями частини третьої статті 5 Закону України № 889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Статтею 83 цього Закону (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) визначені підстави для припинення державної служби. Так, згідно пунктом 4 частини 1 вказаної статті передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VIIІ (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч.3 ст.87 Закону України № 889-VIIІ (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Положеннями ст.36 КЗпП України передбачено загальні підстави припинення трудового договору, однією з яких є: з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

В той же час, згідно із ч.ч. 2 та 3 ст.36 КЗпП України, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно із ч.4 ст.43 Закону України № 889-VIIІ, про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня - ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Верховним Судом України в пункті 19 постанови Пленуму від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Також, Верховний Суд України в постановах від 17.10.2011 року (справа №21-237а11), від 28.10.2014 року (справа №21-484а14), від 19.01.2016 року (справа №810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, аналізуючи зміст вищенаведеного, можна дійти висновку, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець повинен враховувати переважне право працівника на залишення на роботі.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 року по справі №826/25248/15 (адміністративне провадження №К/9901/7798/18), від 26.09.2019 року по справі №806/405/17 (адміністративне провадження №К/9901/22320/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіряючи правомірність звільнення позивача із займаної посади, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

В матеріалах справи містяться копії штатних розписів управління до та після проведення реорганізації.

Так, згідно штатного розпису управління на 2019 рік, затвердженого Головою правління Пенсійного фонду України 22.02.2019р., було передбачено 168 штатних посад (т. 1 а.с.142-144).

Вказаним штатним розписом було передбачено управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян як окремий самостійний структурний підрозділ Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, що безпосередньо підпорядковувався начальнику головного управління. Управління складалося з відділу обслуговування громадян та відділу з питань призначення та виплати пенсій.

Основним завданням управління було забезпечення реалізації державної політики з питань пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та інших осіб (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (т. 1 а.с.189-181).

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України у зв`язку з реорганізацією Пенсійним фондом України 20.02.2019 року затверджена нова структура, а 25.02.2019 року - затверджений штатний розпис головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на 2019 рік що передбачив 700 штатних посад (т. 1 а.с.135-141).

Внаслідок реорганізації до головного управління були приєднані 9 територіальних управлінь Пенсійного фонду України Сумської області, зокрема Сумське, Білопільське, Буринське, Недригайлівське, Глухівське, Конотопське, Південне, Роменське, Шосткинське об`єднані управління Пенсійного фонду України Сумської області.

Згідно штатного розпису, після реорганізації вже не передбачалось самостійного структурного підрозділу (управління) у складі головного управління, який виконував би лише функції пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та інших осіб, які мають право на пенсію згідно із Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб.

Виконання таких функцій покладено на відповідні відділи у складі управлінь, які координують питання пенсійного забезпечення (обслуговування громадян, призначення пенсій, проведення їх перерахунків та виплати) всім категоріям громадян, а саме: відділ обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян (сервісний центр) у складі управління обслуговування громадян, відділ з питань призначення та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян у складі управління застосування пенсійного законодавства та відділ з питань виплати пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян у складі управління з питань виплати пенсій.

Отже, в даному випадку дійсно мала місце реорганізація відповідача та скорочення посади, яку позивач займала до її проведення, тобто відбулися зміни в організації праці.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Проте, на думку колегії суддів, відповідачем не було належним чином запропоновано працівнику наявні вакантні посади, що відповідали його освіті, кваліфікації, досвіду тощо, виходячи з наступного.

Так, судовим розглядом встановлено та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, що 07.03.2019 року позивачем було отримано попередження про наступне вивільнення (т.1 а.с.122), в якому зазначено, що їй пропонуються для переведення наявні рівнозначні або нижчі вакантні посади відповідно до її кваліфікації, із додаванням витягу зі штатного розпису головного управління (т.1 а.с.28-31), в якому вказані всі посади, які передбачалися новим штатним розписом, а не тільки ті, які відповідають її освіті та кваліфікації.

Згідно особової справи позивача (т.1 а.с.63-67,70), нею отримано в червні 2009р. диплом з відзнакою за спеціальністю Облік і аудит та здобуто кваліфікацію магістра з обліку і аудиту; вона у жовтні 2016р. пройшла навчання за програмою семінарів Окремі питання організації роботи щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян (а.с.113); до завдань, які виконувалися нею під час зайняття посади начальника управління належали: організація та забезпечення якісного прийому громадян та дотримання стандартів їх обслуговування, організація забезпечення своєчасного призначення, проведення перерахунків та виплати пенсій, забезпечення своєчасності виконання судових рішень, забезпечення строків та вимог чинного законодавства при розгляді звернень громадян (а.с.119); згідно з висновками щодо результатів оцінювання її службової діяльності 23.11.2018р. позивачем отримана позитивна оцінка (а.с.120-121).

Згідно п.15 Положення про управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян ГУ ПФУ в Сумській області, затвердженого наказом від 27.01.2017р. №11 (т.1 а.с.189-181), на посади начальника управління, начальника відділу обслуговування громадян та начальника відділу з питань призначення та виплати пенсії призначається особа, яка має ступінь вищої освіти не нижче магістра, досвід роботи на посадах державної служби категорій Б чи В або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше двох років, вільно володіє державною мовою.

Пунктом 25 цього ж Положення визначено, що інші працівники управління є державними службовцями, призначаються на посади та звільняються з них начальником головного управління в установленому законодавством порядку та які відповідають вимогам, встановленим Законом України Про державну службу. Службові обов`язки та кваліфікаційні вимоги до головних спеціалістів та спеціаліста визначаються їх посадовими інструкціями (п.26).

Тобто посади начальників управлінь та начальників відділів за своїми освітніми та кваліфікаційними вимогами не рівнозначні посадам головних спеціалістів та спеціалістів, які могли б пропонуватися позивачу лише в разі відсутності вакантних посад начальників управлінь та начальників відділів, кваліфікаційним та освітнім вимогам до яких відповідає позивач. Крім того, пропозиція іншої роботи, яка б не відповідала професії чи спеціальності позивача, могла мати місце у випадку відсутності роботи (посади), яка за своїми кваліфікаційними характеристиками її підходить.

Згідно копій витягів з Положень про управління з питань виплати пенсій, про управління обслуговування громадян, про управління застосування пенсійного законодавства, затверджених наказом ГУ ПФУ в Сумській області від 06.03.2019р. №15 встановлено, що зазначені в них вимоги до посад начальників цих управлінь аналогічні вимогам, переліченим в п.15 Положення від 27.01.2017р. (т. 1 а.с.173-183).

Частиною 1 статті 51 Закону України № 889-VIIІ визначено, що посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці: до групи 1 належать посади керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади; до групи 7 належать посади головних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 8 належать посади провідних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 9 належать посади спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади.

Таким чином, посада начальника управління чи начальника відділу не є рівноцінною посадою в порівнянні з посадами головних спеціалістів та спеціалістів відділу, тому відповідачем протиправно не запропоновано позивачу у першу чергу рівноцінні посади згідно з вимогами п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VIIІ, де вказано на необхідність пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Доказів неможливості надання позивачу переліку рівноцінних вакантних посад відповідно до її кваліфікації до суду не подано.

Натомість, з копії витягу штатного розпису на 2019 рік, доданого до попередження про вивільнення, вбачається, що позивачу пропонувалися не тільки посади, пов`язані з її освітою та кваліфікацією та досвідом роботи, а посади, які взагалі не відповідають її професії та спеціальності - в управлінні інформаційних систем та електронних реєстрів, юридичному управлінні, відділі по роботі з персоналом, відділі господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення, в якому, серед іншого, значилися посади водіїв автотранспортних засобів, тощо.

11.03.2019 року позивачем подано службову записку до головного спеціаліста відділу персоналу організаційно-інформаційної роботи ГУ ПФУ в Сумській області (т. 1 а.с.26), в якій вона просила надати перелік наявних вакантних посад або нижчих вакантних посад відповідної до її кваліфікації станом на цю дату.

Проте, службовою запискою від 11.03.2019 року позивачу знову надано копію витягу зі штатного розпису головного управління на 2019 рік, в якому були вказані всі посади, а не лише ті, що відповідали її кваліфікації. Тобто в даному випадку позивач не відмовлялася від роботи, а навпаки висловила волевиявлення продовжувати працювати в органі Пенсійного фонду України, звернувшись з проханням уточнити перелік можливих посад.

Таким чином, належних доказів відмови працівника продовжувати трудові відносини відповідачем до суду не подано.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначає, що у постанові від 08.11.2019 року по справі №820/1783/16 Верховний Суд дійшов висновку, що зі змісту ст. 42 КЗпП України випливає, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Таким чином, наявність переважного права працівника у залишенні на роботі на рівнозначній посаді встановлюється саме роботодавцем шляхом здійснення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Однак, матеріали справи свідчать, що відповідачем таких дій не вчинено.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N4, від 26.10.1995 року N18, від 25.05.1998 року N15) роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявності встановлених законом підстав для звільнення позивача з посади.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності припинення перебування позивача на службі, а оскаржуваний наказ прийнятий без врахування всіх обставин і підстав звільнення, з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо про скасування наказу про звільнення позивача.

Враховуючи, що питання поновлення на службі та виплати компенсації за вимушений прогул не врегульовані Законом України № 889-VІІІ, а є загальними, то застосуванню підлягають норми КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно абз.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Верховний Суд України у постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі №826/16311/16, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Згідно ч. 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню на користь позивача визначається відповідно до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Враховуючи надану відповідачем довідку про доходи позивача та кількість днів вимушеного прогулу, суд першої інстанції правомірно визначив розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 42986 грн. 02 коп. (417,34грн. х 103 дні).

При цьому, оскільки обов`язок щодо відрахування платежів, податків та зборів покладено на роботодавця, судом обґрунтовано визначено суму без їх урахування.

Також, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 371 КАС України, правильним є висновок суду першої інстанції про допущення до негайного виконання рішення суду у частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10016 грн. 16 коп.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі №480/2175/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Гуцал М.І.
Повний текст постанови виготовлений 06.03.2020 року.