Справа № 300/1163/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 300/1163/19 пров. № 857/13884/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Гуляка В.В.,

Пліша М.А.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Чуприни О.В.), ухвалене письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м.Івано-Франківську 02 вересня 2019 року у справі № 300/1163/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

28.05.2019 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, просила визнати протиправною та скасувати податкову вимогу №12420-55 від 12.03.2019 про сплату податкового боргу у сумі 228 625,36 гривень.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду 02 вересня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності. Суд першої інстанції врахував, що позивач продала ТОВ «ТРЕНТОВА ЛТД» приміщення станції технічного обслуговування автомобілів з крамницею, що підтверджено договором купівлі-продажу від 20.12.2016, дію договору оренди між міською радою і позивачем від 26.05.2015, зареєстрованого 12.08.2015, припинено відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 31.07.2018 за №267-21. Суд першої інстанції вказав, що питання щодо наявності в позивача обов`язку сплати орендної плати за вищевказану земельну ділянку за період з 12.08.2015 по 31.05.2018, в тому числі після припинення 20.12.2016 права власності на нежитловий об`єкт, розміщений на такій ділянці, вже було предметом розгляду в іншій судовій справі №344/13452/18, за результатом якого суд дійшов висновку про наявність у позивача обов`язку сплати орендної плати. Суд першої інстанції зазначив, що позивач, обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної податкової вимоги №12420-55 від 12.03.2019, вказує на порушення Головним управлінням ДФС в області процедури доведення до відома позивача наявності заборгованості по орендній платі за землю в розмірі 228 625,26 гривень, тобто не надіслання будь-якого податкового повідомлення-рішення на адресу позивача із визначенням належної до сплати суми боргу. Суд першої інстанції вказав, що не надання відповідачем доказів надіслання позивачу податкових повідомлень-рішень за податковою адресою платника податків ставить під сумнів правомірність нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань з орендної плати за землю, які рахуються за обліковою карткою позивача. Суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір податкового зобов`язання станом на 11.03.2019, зазначений контролюючим органом у податковій вимозі №12420-55 від 12.03.2019, не відповідає наявному, на день прийняття такої вимоги, фактичного боргу у позивача по сплаті орендної плати за землю з фізичних осіб. Також встановлено, що станом на 11.03.2019 грошове зобов`язання позивача з орендної плати за землю, визначене як податковий борг у оскаржуваній вимозі від 12.03.2019, в порушення підпунктів 14.1.153., 14.1.175. пункту 14.1. статті 14, пункт 59.1. і абзацу 2 пункту 59.3. статті 59 ПК України, не було узгодженим саме в розмірі 228 615,05 гривень, а в меншому розмірі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду 02 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач був обізнаний щодо суми заборгованості, підтвердженням чого є рішення Івано-Франківського міського суду у справі №344/13452/18. Скаржник вказує, що формування та надсилання податкової вимоги реалізуються виключно у випадку невиконання зобов`язання зі сплати податків платником і є наслідком виникнення податкового боргу, що має місце у спірних правовідносинах. Скаржник зазначає, що сума недоїмки утворилась у зв`язку з несплатою зобов`язань, що відображається у ІКП платника, загальна сума заборгованості 131743,30 грн., що підтверджено судовим рішенням у справі №344/13452/18.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що на момент подання позову не володів інформацією щодо нарахування відповідачем податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб, податкові повідомлення-рішення не отримував.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідач на адресу суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю уповноваженого представника Бондара О.М. у судовому розгляді справи у Верховному Суді, однак суд апеляційної інстанції, враховуючи необхідність дотримання строків розгляду справи та неприпустимість зловживання учасниками справи процесуальними правами, вважає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки доказів відрядження ОСОБА_2 24.02.2020 у м.Київ до поданого клопотання не долучено.

Вказане, відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 12.03.2019 Головне управління ДФС в Івано-Франківській області сформувало податкову вимогу №12420-55, згідно з якою станом на 11.03.2019 податковий борг ОСОБА_1 з орендної плати з фізичних осіб становить 228 625,36 гривень, в тому числі за основним платежем - 228 615,05 гривень та пеня 10,31 гривень (а.с.9).

Вказана податкова вимога надіслана на адресу ОСОБА_1 15.03.2019, що підтверджено долученими до матеріалів справи відомостями з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» у розділі «поштове відстеження», а також рекомендованим повідомленням 76 3.

Вважаючи вказану податкову вимогу протиправною, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної вимоги, (далі ПК України) податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Положеннями статті 59 ПК України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Таким чином, податкова вимога є документом, яким контролюючий орган повідомляє платника податків про невиконання ним свого податкового обов`язку і виникнення податкового боргу.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що сума боргу, визначена у спірній вимозі, складалася із несплачених сум орендної плати за землю за 2015-2019 роки.

Відповідно до положень статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Так, 26.05.2015 ОСОБА_1 уклала з Івано-Франківською міською радою договір оренди земельної ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, площею 0,1499 га, розташовуваної за адресою: АДРЕСА_1 , державну реєстрацію якого здійснено 12.08.2015. Договір укладено терміном на 10 років до 26.05.2025 (а.с.58-61).

Пунктом 9 вказаного договору оренди землі визначено, що розмір орендної плати за земельну ділянку на рік становить 3% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки і на дату підписання (26.05.2015) такий складав 63 781,00 гривень.

Вказаним договором встановлено, що орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем податкового звітного місяця.

Відповідно до пункту 288.7 статті 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Статтею 285 ПК України встановлено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до положень статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, то контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. за №2780, та акта прийому-передачі приміщень за таким Договором від 20.12.2016, ОСОБА_1 продала ТОВ «ТРЕНТОВА ЛТД» приміщення станції технічного обслуговування автомобілів з крамницею загальною площею 346,4 м2 по АДРЕСА_1 (а.с.64-67).

Дію Договору оренди між міською радою і позивачем від 26.05.2015, зареєстрованого 12.08.2015, припинено відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 31.07.2018 за №267-21.

Відповідно до листа Департамента комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради від 05.01.2019 за №21/34.3-02/17в і Головного управління ДФС в області №3192/10/09-15-55-13-24 від 18.06.2019 дію договору оренди земельної ділянки від 12.08.2015 по обліках контролюючого органу припинено з дня реєстрації нової угоди 01.10.2018.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.11.2018 у справі №344/13452/18 (а.с.41-46), залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28.02.2019 (а.с.47-53), задоволено позов Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди землі, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської міської ради кошти за договором оренди землі у сумі 131 443,30 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 задекларувала тільки у 2015 році сплату за користування обстежуваною земельною ділянкою в розмірі 12 991,26 грн., сплачено 21 496,46 грн., згідно з розрахунку, розмір збитків, заподіяних внаслідок використання земельної ділянки комунальної власності з порушенням законодавства, становить 131 743,30 грн.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з даними Інтегрованої картки платника податків за кодом класифікації доходів бюджету 18010900 (орендна плата з фізичних осіб) заборгованість позивача станом на 28.02.2018 та 31.03.2019 становила 228615,05 грн. за основним платежем та 10,31 грн. пені.

Як зазначено відповідачем у додаткових поясненнях, 29.08.2016 утворилась недоїмка у зв`язку з узгодженням сум грошового зобов`язання за ППР №1240-1704 від 30.06.2016, яким позивачу збільшено зобов`язання з орендної плати на суму 51696,17 грн. В подальшому у 2016 році відбулась сплата податку в загальній сумі 16845,24 грн., відповідно недоїмка зменшилась і станом на 01.01.2017 складала 34850,96 грн. 30.06.2017 контролюючим органом винесено ППР №1698-1304 за платежем орендна плата з фізичних осіб на суму 96882,06 грн., станом на 29.08.2017 сума недоїмки складала 131732,99 грн. Сплата податку у 2017 році не відбулася. 22.05.2018 контролюючим органом винесено ППР №2-0915 за платежем орендна плата з фізичних осіб на суму 96882,06 грн., сума недоїмки станом на 21.07.2018 становила 228615,05, сплата податку у 2018 році не відбулась.

Водночас, з даних долученої до матеріалів справи Інтегрованої картки платника податків з орендної плати за землю з фізичних осіб за період з 2015 по 2018 роки, судом першої інстанції встановлено, що контролюючим органом протягом вказаного періоду прийнято також податкове повідомлення рішення №49555-17 від 21.08.2015, яким нараховано податок з орендної плати за землю в розмірі 24 813,43 гривень (а.с.88), заборгованість станом на 31.12.2015 становила 5181,27 грн., станом на 31.05.2016 заборгованість відсутня. Податковим повідомленням-рішенням №1240-1704 від 30.06.2016 нараховано податок з орендної плати за землю в розмірі 91 398,17 гривень. Також контролюючим органом в період з 2015 по 2018 роки нараховані штрафні санкції за несвоєчасну сплату позивачем орендної плати за землю.

У відзиві на позовну заяву зазначено, що борг у сумі 228625,36 грн. зменшено шляхом відкликання податкового повідомлення-рішення №2-0915 від 22.05.2018 на суму 96 882,06 грн., про що повідомлено позивача листом Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 18.06.2019 за №3192/10/09-19-55-13-24 та скеровано податкове повідомлення-рішення від 14.06.2019 за №-0915 на суму 72 462,47 грн.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що загальна сума заборгованості станом на 19.07.2019 становить 131743,3 грн., з яких 131732,99 грн. недоїмка, 10,31 грн. нарахована пеня.

В позовній заяві позивач, обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної податкової вимоги №12420-55 від 12.03.2019, вказує на порушення Головним управлінням ДФС в області процедури доведення до відома ОСОБА_1 наявності заборгованості по орендній платі за землю в розмірі 228 625,26 гривень, тобто не надіслання будь-якого податкового повідомлення-рішення на адресу позивача із визначенням належної до сплати суми боргу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що днем узгодження нарахованих фізичній особі контролюючим органом податкових зобов`язань, у разі якщо платник податків не подає скаргу на податкові повідомлення-рішення до контролюючого органу вищого рівня чи не оскаржує такі до суду, є одинадцятий календарний день, що настає за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення.

В межах спірних правовідносин необхідним є встановлення факту отримання платником податків податкових повідомлень-рішень, а, отже, конкретної календарної дати узгодження визначених в них грошових зобов`язань та своєчасної несплати.

Важливим є дотримання відповідних податкових процедур узгодження податкових зобов`язань, які включають в себе обов`язок контролюючого органу щодо виставлення податкового повідомлення-рішення, його вручення (направлення) платнику податків, надісланню такому платнику податкової вимоги.

Відповідно до вимог статті 42 ПК України податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Згідно з пунктом 287.9 статті 287 ПК України у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені цією статтею, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі (пункт 45.1 статті 45 ПК України).

Для встановлення факту направлення (вручення) фізичній особі податкового повідомлення-рішення поштою у встановленому законодавством порядку, дослідженню підлягають: відповідність адреси одержувача у поштовому відправленні місцю проживання або останньому відомому місцезнаходженню фізичної особи; повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, в якому зазначено дату вручення або причини невручення; відповідність дати відправлення на корінці податкового повідомлення-рішення даті, зазначеній у повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення тощо.

Відповідачем доказів надіслання позивачу попередньо вказаних податкових повідомлень-рішень за податковою адресою позивача - платника податків суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів отримання платником податків вказаних податкових повідомлень-рішень, в матеріалах справи такі відсутні, позивач щодо отримання таких заперечує, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що грошове зобов`язання не набуло статусу узгодженого.

При цьому, наявні розбіжності у наданих відповідачем розрахунках суми податкового боргу позивача на момент формування спірної податкової вимоги та даних долученої до матеріалів справи Інтегрованої картки платника податків за кодом класифікації доходів бюджету 18010900, які не можуть бути усунуті судом в межах спірних правовідносин, оскільки суд не вправі самостійно здійснювати перерахунок сум грошового зобов`язання платника податків, не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення контролюючим органом оскаржуваної податкової вимоги, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду 02 вересня 2019 року у справі № 300/1163/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді В. В. Гуляк
М. А. Пліш
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 04.03.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України