Справа № 761/14259/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року м. Київ № 761/14259/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
прозобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просить:

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 18.07.2018р. позивачу ОСОБА_1 призначити, нарахувати і виплачувати пенсію за віком і як інваліду та як громадянці України, що постійно проживає в державі Ізраїль;

- за зловживання своїм службовим становищем, за відверту неповагу до судових ухвали по аналогічним справам, що розглянуті судом раніше, за неповагу загалом до судоустрою і до верховенства права в Україні, винести приватне судове визначення: "Звільнити з керівної посади" заступника начальника Головного управління ПФУ Києва, пані ОСОБА_2 , що підписала відмовні листи стосовно призначення, нарахування і виплати позивачу пенсії за віком і як інваліду та громадянці України, що проживає в державі Ізраїль.

Позовні вимоги обґрунтовує, тим що вона виїхала на лікування до держави Ізраїль, є інвалідом ІІІ групи, з настанням їй 59 років, вона звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення їй та виплату пенсії за віком та як інваліду ІІІ групи, однак відповідач протиправно відмовив їй у призначенні та виплаті пенсії у зв`язку з відсутністю міждержавних домовленостей між Україною та державою Ізраїль в галузі пенсійного забезпечення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2019р. адміністративну справу № 761/14259/19 передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 761/14259/19 розподілено на суддю Добрянську Я.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2019р. адміністративний позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2019р. відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про винесення приватного судового визначення: "Звільнити з керівної посади" заступника начальника Головного управління ПФУ Києва, пані ОСОБА_2 , що підписала відмовні листи стосовно призначення, нарахування і виплати позивачу пенсії за віком і як інваліду та громадянці України, що проживає в державі Ізраїль за зловживання своїм службовим становищем, за відверту неповагу до судових ухвали по аналогічним справам, що розглянуті судом раніше, за неповагу загалом до судоустрою і до верховенства права в Україні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2019р. відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для надання відзиву.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, надав відзив на адміністративний позов в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що відповідно до прохальної частини адміністративного позову, позивач просить призначити пенсію за віком і як інваліду, проте це два окремих види пенсії, що не можуть бути призначені одночасно відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-ІV. Також у позивача недостатньо загального стажу для призначення пенсії за віком відповідно до Закону. Іншою підставою відмови у призначенні пенсії є відсутність у ОСОБА_1 паспорту громадянина України та проживання в державі Ізраїль, оскільки відсутня міжнародна угода між Україною та Ізраїлем щодо виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають за кордоном.

Позивач скористалась своїм правом та надіслала до суду відповідь на відзив від 31.07.2019р., в якій вона зазначає, що заперечення відповідача у відзиві є безпідставними та протиправними.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією закордонного паспорту громадянина України НОМЕР_1 та в матеріалах справи відсутні дані про те, що позивачкою припинено громадянство України.

Позивачка працювала на території України з 8 вересня 1977 року по 30 вересня 1992 року, її страховий стаж становить 15 років і 23 дні, що підтверджується копією трудової книжки та довідкою органу Пенсійного фонду.

1995 року ОСОБА_1 виїхала на лікування до держави Ізраїль.

18 липня 2018 року, згідно розписки-повідомлення №7696, позивачка особисто подала документи для призначення, нарахування і виплати їй пенсії за віком до Дарницького відділу Головного управління ПФУ в м. Києві.

1 серпня 2018 року листом №50192/03 відповідач відмовив у нарахуванні та призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю міждержавних домовленостей між Україною та державою Ізраїль в галузі пенсійного забезпечення та відсутністю необхідного страхового стажу, з 01.01.2018р по 31.12.2018р не менше 25 років.

Представником позивачки було подано заяву 27 листопада 2018 року №77110, до якої долучено копію медичного висновку від 23 жовтня 2018 року, штрих код 025430, лікаря Ізраїлю, з перекладом на українську мову та нотаріально завірену. 17 грудня 2018р позивачка знову подала документи і просила нарахувати, призначити та виплачувати їй пенсію як інваліду, що досягла пенсійного віку.

Листами від 02 січня 2019 року №171/03 та 23 січня 2019 №15252/03, Головне управління ПФУ в м. Києві відмовило в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю довідки про місце проживання (реєстрації) особи та довідки МСЕК про визнання особи особою з інвалідністю.

7 березня 2019 року позивачка знову звернулася до відповідача, надала необхідні документи, в тому числі копію медичної довідки АВ №0985617 від 07.03.2019 року, виданої Голосіївською міжрайонною МСЕК м. Києва, і копію довідки з тимчасового місця проживання з оновленою датою реєстрації № 04 від 25.01.2019 року, виданої Філією «№135 Домобудівельний комбінат» державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».

Відповідач відмовив позивачу у призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії листом від 22 березня 2019 року №58406/03 у зв`язку з відсутністю міждержавних домовленостей між Україною та державою Ізраїль в галузі пенсійного забезпечення.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивачка звернулась до суду з позовом для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками справи, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Ст.25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст.33 Конституції України).

Згідно із ст.46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Визначене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також - Закон №1058), яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №1058 загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з п.1 та п.4 ст.8 Закону №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування на рівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Статтею 44 Закону №1058 встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із соціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №221-1 (надалі також - Порядок) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління пенсійного фонду України у районі, місті, а також у місті та районі, що призначає пенсію за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до п.п.1.6, 1.7 Порядку звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-якій час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. За приписами п.4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Відповідно до п.п.2.1, Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, документи про місце проживання (реєстрації) особи; особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492 документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України.

Таким чином відсутність паспорту громадянина України не є підставою для відмови у призначенні пенсії оскільки, позивачем було надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що є належним підтвердженням щодо громадянства України та посвідчення особи.

Згідно п.2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства надають також копію посвідки на постійне проживання.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону №1058 залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Ст. 32 Закону №1058 визначено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією. Для осіб з інвалідністю ІІ та ІІІ груп від 56 років до досягнення особою 59 років включно страховий стаж особи має становити 14 років.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім цього, відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Розділу 11 Конституції України, право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням і забезпечується частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Також звуження змісту та обсягу і скасування зазначених прав і свобод не допускається.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою їх обмеження.

З огляду на наведене, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення особи права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №569/6114/17 від 27.03.2018р.

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку та поновлення виплат пенсій особам, які проживають за межами України.

Водночас, суд вважає, що як перерахунок, поновлення виплат пенсій, так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина України, тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, що як приклад, викладені у рішенні у справі "Пічкур проти України".

7 березня 2019 року ОСОБА_1 органом медико-соціальної експертизи встановлена інвалідність ІІІ групи, нею досягнуто 59 років та її страховий стаж відповідно до наданих документів становить 15 років 23 дні. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивач набула права на призначення їй пенсії по інвалідності, що досягла пенсійного віку.

Враховуючи викладене, суд вважає ефективним способом захисту прав позивача є задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити, нарахувати і виплатити пенсію по інвалідності, що досягла пенсійного віку, як громадянці України, що постійно проживає в державі Ізраїль ОСОБА_1 , оскільки для призначення їй пенсії за віком у неї відсутній для цього необхідний страховий стаж відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Крім того, суд не приймає до уваги доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки порушення прав позивача мають триваючий характер. А також останній лист-відмова відповідача №58406/03 датований 22 березня 2019 року, ОСОБА_1 подала даний позов протягом шести місяців після цього, тобто у встановлений законом строк.

За приписами вимог п. 4 ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 768, 40грн (а.с.43), який з огляду на задоволення позовних вимог частково, підлягає присудженню на користь позивача у розмірі 384,20 грн.

Керуючись статтями 6, 73-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16,Київ 53,04053, ) призначити, нарахувати і виплачувати пенсію по інвалідності, що досягла пенсійного віку, ОСОБА_1 як громадянці України, що постійно проживає в державі Ізраїль (тимчасове місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з 7 березня 2019 року.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04070, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 384, 20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська