Справа № 460/2232/19
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2232/19 пров. № А/857/1360/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань Ратушної М.І.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року (головуючий суддя: Зозуля Д.П., місце ухвалення - м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди,

встановив:

позивач ОСОБА_1 11.09.2019 звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просив визнати протиправним надмірно тривале продовження з 18.05.2019 бездіяльності Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області з 18 травня 2019 року щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) в частині виконання рішень національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1 (виконавче провадження № 38662180) та ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, якою зобов`язано Володимирецьку селищну раду придбати та надати ОСОБА_1 квартиру (виконавче провадження № 31166879) та стягнути солідарно з обох відповідачів на користь позивача моральну шкоду по 250 000 гривень з кожного; зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області вжити неупереджено і в повному обсязі заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо виконання Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого провадження № 38662180 та Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області виконавчого провадження № 31166879.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2019, яке набрало законної сили, встановлено тривале невиконання зазначених вище судових рішень, щодо придбання Володимирецькою селищною радою йому житла. Однак, і після цього, відповідачі і надалі продовжують свою бездіяльність, оскільки всупереч нормам законодавства, лишається невиконана ухвала Вищого адміністративного суду від 16.11.2011, якою Володимирецьку селищну раду Рівненської області зобов`язано придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, що має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового Кодексу України. Також, департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вжито належних заходів щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06.06.2013, а саме за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року). У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду по 250 000 гривень з кожного, за надмірно тривале невиконання судового рішення, з урахуванням глибини і тривалості душевних страждань.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції, не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та допустив неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві, додатково зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки бездіяльності відповідачів, щодо тривалого невиконання рішення суду та формалізовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог ст. 195 КАС України, судове засідання 03.03.2020 призначено в режимі відеоконференції в Володимирецькому районному суді Рівненської області. Однак, сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт наявності у позивача порушеного права не знайшов свого підтвердження у ході розгляду справи. Оскільки, відповідачами з 18.05.2019 вчинялись реальні заходи та дії для ефективного виконання рішень судів, з метою забезпечення ОСОБА_1 житлом, яке має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, частиною першою статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Аналізуючи наведені норми права, суд апеляційної інстанції вважає, що у разі невиконання судового рішення стягувач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, а також звернутися до суду за захистом порушеного права, свободи чи інтересу.

З матеріалів справи вбачається, а рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі № 460/1060/19, яке набрало законної сили встановлено, що примусове виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 № 11770/03 ( справа Кононова та інші проти України) в частині виконання рішень національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , здійснюється в межах виконавчого провадження № 38662180 від 03.07.2013, яке перебуває на виконанні Департаменту ДВС України. А, з 10.02.2012, на виконанні, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області виконавче провадження № 31166879 з виконання виконавчого листа, виданого 23.01.2012 Володимирецьким районним судом Рівненської області у справі № 6-А-4/08, про зобов`язання Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Частиною 4 ст. 78 КАС України, передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що постанова Володимирецького районного суду від 20.05.2008 у справі № 2-а-4/08 в частині зобов`язань Володимирецької селищної ради вжити невідкладних заходів щодо виконання умов мирової угоди, не виконана, як після прийняття постанови Володимирецьким районним судом Рівненської області від 20.05.2008, яка набрала законної сили 11.06.2012, так і з прийняттям Рішення Європейського Суду з прав людини від 06.06.2013 у Справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв), серед яких заява ОСОБА_1 , та наступних судових рішень національних судів України в яких констатовано факт невиконання зазначеного вище судового рішення від 20.05.2008 по справі № 2-а-4/08.

Згідно статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 Цивільного кодексу України.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач, всупереч рішень національних судів та міжнародних установ, продовжує бути незабезпеченим житловим приміщенням, що потребує від нього додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивача, а також рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі № 460/1060/19, яким визнано протиправним надмірно тривале продовження бездіяльності відповідачів, щодо тривалого невиконання рішення судів та стягнуто моральну шкоду.

Суд апеляційної інстанції вважає, що виконання рішень національних судів залежить від дій органів, які здійснюють примусове виконання рішень, а завдана шкода знаходиться у прямому причинному зв`язку із їх бездіяльністю. Жодних дій, які б спричинили реальне відновлення порушеного права позивача, відповідачами вчинено не було. А листи скеровані боржнику, з вимогою виконати судове рішення та забезпечити позивача житлом, а також звернення 20.08.2019 до суду з поданням про роз`яснення судового рішення, яке ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 02.12.2019 повернуто, є формальними, які не призвели до реального виконання рішень судів. Натомість, жодних штрафних санкцій чи інших дій, як ініціювання притягнення службових осіб боржника до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду, відповідачами не застосовано та не вжито відповідних заходів. На момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, судове рішення у виконавчих провадженнях № 38662180 та № 31166879 відповідачами залишаються не виконаними.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її спричинення, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу, щодо характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, а також з урахуванням інших обставин у цій справі, які мають істотне значення, суд апеляційної інстанції вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди шляхом стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000 гривень, що є співрозмірним за продовження, і після 18.05.2019 надмірно тривалого невиконання судових рішень.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 460/2232/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо продовження з 18.05.2019 надмірно тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) в частині виконання рішень національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1 (виконавче провадження № 38662180) та ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, якою зобов`язано Володимирецьку селищну раду придбати та надати ОСОБА_1 квартиру (виконавче провадження № 31166879).

Зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області вжити заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання виконавчих проваджень № № 38662180, 31166879.

Стягнути з департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції та управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду по 5 000 (п`ять) гривень з кожного за продовження з 18.05.2019 тривалої і протиправної бездіяльності щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) в частині виконання рішень національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1 та ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, якою зобов`язано Володимирецьку селищну раду придбати та надати ОСОБА_1 квартиру.

У задоволенні решти позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 05.03.2020.