Справа № 140/80/20
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2020-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року ЛуцькСправа № 140/80/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у м. Нововолинську Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Управління Державної казначейської служби у м. Нововолинську Волинської області (далі УДКС у м. Нововолинську, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, третя особа) про стягнення 55602,28 грн. шкоди, завданої органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 20).

Вказаний позов мотивовано тим, що позивач Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 звільнений у відставку з посади судді Нововолинського міського суду Волинської області. 3гідно з постановою Іваничівського районного суду від 12.03.2016 позивачу виплачується щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 29.12.2015 у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді без обмеження граничного розміру щомісячного грошового утримання.

Вказану виплату довічного грошового утримання судді у відставці проводить ГУ ПФУ у Волинській області.

3 01.01.2016 ГУ ПФУ у Волинській області як податковим агентом утримувався податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15 %, a з 01.07.2016 у розмірі 18% від суми, що перевищувала десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (з розрахунку на місяць), a також з 01.02.2015 військовий збір у розмірі 1,5 % від вище вказаної суми, на підставі Закону України №1166-VII від 27.03.2014 «Пpo запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні (далі - Закон №1166-VII), яким пyнкт 164.2 cтатті 164 ПК Укpaїни доповнено підпунктом 164.2.19 про оподаткування пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

За період з 01.01.2016 по 27.02.2018 з його доходів утримано податок на доходи фізичних осіб в сумі 51 105,83 грн. та військовий збір в сумі 4 496,45 грн., a всього 55 602,28 грн.

Позивач вважає, що в результаті прийняття органом державної влади Верховною Радою України нормативно-правового акту, a саме Закону №1166-VII, яким доповнено Податковий кодекс України новим підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164, щo був визнаний рішенням Конституційного Суду України неконституційним і таким, що втратив чинність, ним недоотримане щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у повному обсязі, а тому вважає, що йому завдано майнової шкоди на суму 55 602,28 грн.

Вважає, що відповідно до вимог статті 22 ЦК України має право на відшкодування збитків у разі порушення його прав.

Також зазначає, що відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної тa моральної шкoди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїм службових повноважень.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втpaчaють чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня йoгo ухвалення. Частиною 3 цієї статті визначено, щo фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкoди, завданої актами і діями, щo визнані неконституційними.

Нормами статті 1175 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом вдали Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, щo був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

В даному випадку вважає, що діями відповідача було порушено його право на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ним на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. З врахуванням зазначеного просив позов задовольнити та стягнути суму завданих йому збитків та 4000 гривень витрат на правову допомогу.

Відповідач у відзиві на позов, позовні вимоги заперечив та зазначив, що відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та статтями 1173-1175 ЦK України, якими встановлено право відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади посадових чи службових осіб цих органів та шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦK України).

Вважає, що положення статті 1175 ЦK України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

У випадку, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. Тому саме з 28.02.2018 норми щодо утримання податків з довічного утримання не підлягали застосуванню.

Зазначає, що відшкодувати шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, за рахунок Державного бюджету є неможливо, оскільки на даний час це не врегульовано будь-яким законом. Крім того зазначає, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування вищенаведеного виду шкоди. Враховуючи викладене просить в задоволенні позову відмовити.

ГУ УПФ у Волинській області подано пояснення на позов , в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити, враховуючи наступне.

Позивачу 15.06.2016 призначено довічне утримання з 29.12.2015.

Ha підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166 від 27.03.2014, яким внесено зміни в абзац перший підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статтю 164 Податкового кодексу України, проводилось відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання позивача з 29.12.2015 пo 01.03.2018.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 зазначені норми визнано неконституційними. Вказані положення законодавства не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом цього рішення. Відтак, Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 в частині визнання неконституційними положень обумовленого законодавства підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли після 28.02.2018. Вважає, що рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 не поширюються на правовідносини, що виникли дo йoгo прийняття.

Також звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду із зазначеними вимогами. B даному випадку перебіг строку звернення до суду розпочався, з дня прийняття Рішення Конституційним Судом України з 27.02.2018, а за захистом свого права позивач звернувся до суду в січні 2020 року.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції від 10.11.2016) встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Приписами Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII до Податкового кодексу України внесено зміни, які набрали чинності з 01.07.2014. Згідно з цими змінами статтю 164 ПК України доповнено новим пунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII до зазначеного підпункту ПК України внесено нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» від 02.06.2016 №1411-VІІІ, який набрав чинності з 01.07.2016, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України викладено в наступній редакції: «Суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».

Судом встановлено, що позивач є суддею у відставці та з 29.12.2015 отримує довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Як вбачається із довідки-розрахунку № 2791 за період з 29.12.2015 по 31.12.2018 (а.с. 10-11) з позивача з 01.01.2016 по 28.02.2018 при виплаті довічного грошового утримання було утримано податок з доходів фізичних осіб в сумі 51105,83 грн. та військовий збір в розмірі 4496,45 грн.

Таким чином, у період з 29.12.2015 по 28.02.2018 щомісячне довічне грошове утримання позивача було об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

27.02.2018 Конституційним Судом України прийнято рішення у справі №1-6/2018р, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

У вказаній справі Конституційний Суд України констатував, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів не відповідає частині першій статті 126 Конституції України.

Однак, суд вважає, що прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення не може свідчити про заподіяння особі шкоди та не є підставою в даному випадку для її стягнення, враховуючи наступне.

Частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналогічна норма передбачена статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

За вказаним принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення. Відтак, наступне визнання окремого положення закону неконституційним не може змінювати нормативно-правове регулювання відносин, що існували до цієї події.

Тобто, виходячи із вищевикладеного, утримання податку та військового збору в період дії відповідних норм ПК України були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства.

Подальше визнання цих норм неконституційними, не може змінювати цих правовідносин, і сплачені у цей період суми податку не можуть визнаватися заподіяною шкодою особі, в силу правомірності їх сплати.

Судом під час розгляду даної справи не встановлено факту відрахування із довічного утримання позивача податку з доходів фізичних осіб та військового збору після визнання норм ПК України неконституційними, тобто після 27.08.2018.

Отже, враховуючи зазначене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , так як будь-якої шкоди визнанням даних норм неконституційними йому заподіяно не було.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 56 Конституції України, визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною третьою статті 158 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Нормами статті 1175 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Нормами чинного законодавства, взагалі не врегульовано питання стягнення шкоди заподіяної в результаті визнання акту неконституційним.

Суд зазначає, що визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним (ст.1175 ЦК України) та незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади (ст.56 Конституції України) та відповідно стягнення заподіяної в результаті цього шкоди.

Позивач просить суд стягнути заподіяну шкоду.

Однак, суд зазначає, що виходячи із норм КАС України для того, щоб зобов`язати відповідача вчинити певні дії, стягнути відповідні кошти слід констатувати перед цим наявність в його діях, бездіяльності чи прийнятих рішеннях ознак протиправності, чого в даному випадку немає.

Позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату даних збитків і будь-яких рішень з цього приводу ним не приймалося.

Також суд звертає увагу та не, що відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету відноситься відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки суми утриманого податку на доходи фізичних осіб і військового збору з довічного грошового утримання судді не є шкодою, тому вони не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відтак в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 241, 242, частиною третьою статті 243, статтями 245, 246, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у м. Нововолинську Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області про стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк