Справа № 640/20178/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2020-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Київ № 640/20178/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Смолія І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «Київзндіеп» (01130, м. Київ, б-р Лесі Українки, 26) до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) про скасування вимоги

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Публічне акціонерне товариство «Український зональний науково - дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (надалі - позивач, ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просило суд: скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 02 жовтня 2018 року № Ю-8095-17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» своєчасно сплатило єдиний внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за вересень 2018 року підтверджується платіжними дорученнями. Крім того, позивач звертає увагу, що станом на час звернення до суду з даним позовом наявні рішення суду, якими визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про сплату боргу (від 26 листопада 2018 року по справі №826/10973/17; від 26 квітня 2018 року по справі № 826/14791/17; від 25 жовтня 2018 року по справі №826/7134/18), однак контролюючий орган ігнорує рішення суду та продовжує надсилати вимоги.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що у позивача наявна податкова заборгованість станом на 30 вересня 2018 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, що 02 жовтня 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-8095-17, якою повідомлено позивача про те, що станом на 30 вересня 2018 року заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 507312,05 грн та зобов`язано ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» сплатити вказану суму заборгованості.

Позивач вважає вищезазначену вимогу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (надалі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску, зокрема, є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 19-1.1.2 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема, контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.

За приписами пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзаців 1 і 2 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Частиною сьомою статті 9 зазначеного Закону встановлено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Відповідно до частин 5, 6,10 статті 9 Закону № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

Для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску.

Обслуговування коштів єдиного внеску здійснюється згідно з положенням про рух коштів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Днем сплати єдиного внеску вважається: 1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів; 2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі; 3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Згідно частини 11 статті 9 Закону України № 2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 10 статті 25 Закону №2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

У випадку несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску на платника єдиного внеску орган доходів і зборів накладається штраф у розмірі 20 відсотків від своєчасно не сплачених сум (пункт 2 частини 11 статті 25 Закону №2464-VI).

Частиною 14 статті 25 Закону України № 2464-VI встановлено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Отже, вимога про сплату штрафу повинна бути погоджена з органами Пенсійного фонду України та оформлена у вигляді рішення.

Як вбачається з наданої позивачем звітності за 8 місяць 2018 року, що загальна сума нарахованої заробітної плати, винагород за виконану роботу (надані послуги) за цивільно - правовими договорами, оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності та допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами загалом становить 608846,54 грн, з якої нараховано єдиний внесок на загальну суму 145720,73 грн.

Позивачем в підтвердження сплати єдиного внеску за серпень, вересень 2018 року надано суду копії платіжних доручень на загальну суму 213231,35 грн:

- від 03.08.2018 року №1204 на суму 3167,38 грн;

- від 09.08.2018 року №1237 на суму 1145,84 грн;

- від 10.08.2018 року №1254 на суму 1093,40 грн;

- від 13.08.2018 року №1267 на суму 349,98 грн;

- від 13.08.2018 року №1263 на суму 25279,57 грн;

- від 15.08.2018 року №1283 на суму 267,49 грн;

- від 15.08.2018 року №1289 на суму 678,93 грн;

- від 15.08.2018 року №1278 на суму 1366,46 грн;

- від 15.08.2018 року №1282 на суму 1770,59 грн;

- від 16.08.2018 року №1298 на суму 1373,77 грн;

- від 22.08.2018 року №1229 на суму 242,99 грн;

- від 22.08.2018 року №1321 на суму 1303,37 грн;

- від 22.08.2018 року №1335 на суму 3038,42 грн;

- від 22.08.2018 року №1328 на суму 3619,76 грн;

- від 27.08.2018 року №1351 на суму 397,12 грн;

- від 29.08.2018 року №1362 на суму 3865,70 грн;

- від 30.08.2018 року №1368 на суму 605,97 грн;

- від 31.08.2018 року №1374 на суму 3831,79 грн;

- від 04.09.2018 року №1395 на суму 377,88 грн;

- від 04.09.2018 року №1394 на суму 66510,62 грн;

- від 05.09.2018 року №1407 на суму 16226,10 грн;

- від 20.09.2018 року №1461 на суму 10207,60 грн;

- від 20.09.2018 року №1394 на суму 66510,62 грн (стор. 14-35).

Відповідно до пункту 8 розділу VІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Контролюючим органом винесено оскаржувану вимогу, при цьому, як зазначає відповідач, вимога сформована у зв`язку з наявністю в інтегрованій картці ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» податкового боргу зі сплати єдиного внеску станом на 30 вересня 2018 року.

В матеріалах справи міститься інтегрована картка платника податку - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» з якої вбачається, що станом на 31 грудня 2015 року у позивача обліковувалась сума заборгованості у розмірі 809751,79 грн, у тому числі недоїмка - 809751,79 грн.

Як вбачається з інтегрованої картки, що станом на вересень 2018 року заборгованість позивача становить 507312,05 грн, у тому числі недоїмка у розмірі 507312,05 грн.

Отже, суми єдиного внеску, що надходили від ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» за період з 2015 - 2018 року зараховувались в рахунок сплати заборгованості (недоїмки, штрафів та пені) позивача, що утворилась станом на 31 грудня 2015 року та продовжує збільшуватись.

З аналізу матеріалів справи та норм права, суд дійшов висновку про те, що сума сформованої відповідачем заборгованості позивача, визначена у податковій вимозі є обґрунтованою.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірна податкова вимога прийнята відповідачем у відповідності до норм законодавства, а відтак, вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Крім того, жодних доказів на підтвердження неправомірності визначення відповідачем суми податкового боргу матеріали справи не містять.

Так, за приписами підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Отже, податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання.

Позивач у позовній заяві, як на підставу для скасування спірної податкової вимоги, посилається на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року по справі №826/10973/17, від 26 квітня 2018 року №826/14791/17, від 25 жовтня 2018 року у справі №826/7134/18, які набрали законної сили.

Суд не приймає до уваги посилання на рішення суду по справі № 826/14791/17, № 826/7134/18, оскільки підставою для скасування податкових вимог, які оскаржувалися у вищезазначених рішеннях суду, слугувало ненадання відповідачем суду облікової карти платника єдиного соціального внеску, а отже, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, всупереч наведених процесуальних норм не підтвердив документально факт несвоєчасної сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з серпня 2017 року по вересень 2017 року, який зарахований до бюджету, та відповідно наявність правових підстав для застосування відносно позивача штрафних санкцій та пені.

Як вбачається з рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року по справі № 826/10973/17, підставою для скасування спірної податкової вимоги у зазначеному рішенні стало рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року № 826/14791/17, яким скасовано вимогу про сплату боргу від 12 жовтня 2017 року № Ю-8095-17, яка винесена пізніше оскаржуваної в даній справі, а як встановлено приписами Закону № 2464 вимога по сплату борг формується під одним порядковим номером до повного погашення боргу. Крім того, з картки платника єдиного внеску, долученої до відзиву, не вбачається наявності у позивача станом на 31 липня 2017 року податкового боргу зі сплати єдиного внеску на суму 540 587,05 грн. При цьому, відзив відповідача містить розбіжності щодо періоду виникнення відповідного боргу.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, частиною 7 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Вищий адміністративний суд України у листі від 14 листопада 2012 року №2379/12/13-12 зазначив, що передбачене частиною першої статті 72 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною першою статті 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України.

При цьому суди також повинні враховувати вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 КАС України щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Таким чином, підставою для скасування податкових вимог, у наведених вище рішеннях слугувало ненадання відповідачем доказів на підтвердження існування податкового боргу.

Суд звертає увагу, що у даній справі відповідачем надано відповідні докази та доведено правомірність прийняття ним спірної податкової вимоги.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Публічному акціонерному товариству «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «Київзндіеп» (01130, м. Київ, б-р Лесі Українки, 26) - відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій