Справа № 640/21766/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 березня 2020 року м. Київ № 640/21766/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Міністерства оборони України Київського міського військового комісаріату
про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) до Міністерства оборони України (далі також відповідач 1, Міноборони) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також відповідач 2, Київський МВК), в якому позивач просив суд:

- визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 42- місячного грошового забезпечення відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» та ч. 7 ст. 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- скасувати рішення Міністерства оборони України від 19.06.2018 у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням II групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі у сумі 42-місячного грошового забезпечення, виходячи з його розміру на день встановлення інвалідності за посадою, яку він обіймав на день звільнення, з урахуванням висновків суду протягом одного місяця з часу набрання законної сили судовим рішенням;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відсутності вимоги до Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності II групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві»;

- зобов`язати Київський міський військовий комісаріат надіслати до Міністерства оборони України письмову вимогу щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності II групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є військовим пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших сіб». З 07.12.2006 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, яке пов`язано з проходженням військової служби. Наведена обставина, на думку позивача, підтверджується довідкою МСЕК від 19.12.2006 серії КБ-1 №005765. Проте Міністерство оборони України протиправно не визнало за ОСОБА_1 право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби. У свою чергу Київський міський військовий комісаріат допустив по відношенню до позивача протиправну бездіяльність, оскільки не вплинув на Міністерство з метою вирішення спірного питання на користь ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В. від 26.12.2018 відкрито провадження у справі №640/21766/18 за вказаним позовом ОСОБА_1 та дану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2019 матеріали справи №640/21766/18 прийнято до провадження суддею Скочок Т.О. та розгляд цієї справи продовжено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представників відповідачів через канцелярію суду надійшли відзиви на позовну заяву, де відповідачі просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, свої заперечення проти позову відповідач 1 (Міноборони) мотивував тим, що датою, з якої виникає право на отримання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності у розмірах, що встановлені ст.ст. 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців від 04.07.2012 №5040-VI та відповідно до Порядку №975 є момент встановлення такої інвалідності в період дії таких актів. Особи, допомога яким не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги, тобто на день встановлення такої інвалідності. Зокрема, днем встановлення інвалідності, у розумінні п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 3 Порядку №975, вважається саме дата проходження громадянином первинного огляду медико-соціальної експертної комісії. На переконання представника Міноборони позивач не має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності внаслідок виконання військового обов`язку, оскільки право на таку допомогу виникає на момент встановлення інвалідності вперше, отже така допомога повинна призначатися та виплачуватися в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. У розглядуваному випадку, як стверджує відповідач 1, надана позивачем разом із заявою довідка МСЕК містила відомості щодо підвищення групи інвалідності, а не первинного огляду.

У тексті свого відзиву представник відповідача 2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зазначив, що Київський міський військовий комісаріат виконав всі вимоги законодавства та направив отримані від позивача документи розпорядникові бюджетних коштів для прийняття рішення. При цьому, чинними нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанов Уряду не передбачено надсилання військовим комісаріатом до Міноборони письмової вимоги щодо призначення конкретній особі одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності. За наведених мотивів відповідач 2 вважає, що ним жодним чином не було порушено прав та інтересів позивача.

На підтвердження наведених у відзиві обставин представник відповідача 2 подав до суду копію супровідного листа КМВК від 11.05.2018 №ВСЗ/984 про направлення заяви ОСОБА_2 з питання виплати одноразової грошової допомоги, адресованого Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Полковника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), командира військової частини НОМЕР_1 , було звільнено у запас з військової служби в Збройних Силах СРСР на підставі наказу міністра оборони СРСР від 10.12.1988 №01287 (за віком).

Відповідно до наказу командира військової частини від 13.02.1989 №32 полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та направлено для взяття на облік до відповідної військової частини.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії КБ-1 №005765, за результатами проведеного 19.12.2006 первинного огляду ОСОБА_1 останньому з 07.12.2016 встановлено другу групу інвалідності, причиною настання якої визначено захворювання, яке одержане в період проходження військової служби.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою про призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 54-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення на день встановлення інвалідності.

Зазначена заява разом з іншими поданими позивачем документами були надіслані ІНФОРМАЦІЯ_2 із супровідним листом від 11.05.2018 №ВСЗ/984 до Департаменту фінансів Міністерства оборони України для розгляду по суті.

Як вбачається зі змісту цього супровідного листа та доданих до позовної заяви матеріалів, разом із заявою про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 подав до КМВК наступні документи: копію свого паспорту, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, витяг з наказу про виключення зі списків особового складу, копію довідки ВЛК, копії довідки Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», копію довідки МСЕК з відомостями про встановлення інвалідності серії КБ-1 №005765 від 07.12.2006.

Водночас у цьому ж супровідному листі від 11.05.2018 КМВК навело свій невмотивований жодним чином висновок про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання грошової допомоги на дату встановлення інвалідності.

Своїм листом від 17.07.2018 №ВСЗ/1701 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача, що 15.06.2018 відбулося засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги військовослужбовцям. За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 . Комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, що зафіксувала у п. 47 протоколу від 19.06.2018 №60.

А саме за змістом п. 47 протоколу засідання комісії Міністерства оброни України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, за №60 від 15.06.2018, затвердженого 19.06.2018 Міністром оборони України (витяг з якого поданий позивачем до суду), причиною для такої відмови визначено наступне: «Полковнику в запасі ОСОБА_1 (Київський МВК), якого 13.02.1989 звільнено з військової служби та 07.12.2006 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (довідка МСЕК серія КБ-1 №005765 від 19.12.2006). Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлена до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», він не має права на одержання одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись із правомірністю такої відмови Міноборони ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ст. 41 цього Закону (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною першою, пунктом четвертим ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII, тобто, у редакції що діяла на момент звернення позивача із заявою про призначення та виплати одноразової грошової допомоги) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно із ч. 2 і 9 ст. 163 Закону №2011-XII (в редакції, що діяла на момент звернення позивача) у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, прийнятою відповідно до п. 2 ст. 162 та п. 9 ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

При цьому, п. 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. N 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., N 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. N 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., N 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. N 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., N 89, ст. 3255);

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до п. 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Зі змісту наведених вище норм у сукупності можна дійти висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.

При цьому, застосування ст. 16 Закону №2011-ХІІ пов`язується законодавцем не з фактом звільнення зі служби, а з часом встановлення особі інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення зі служби.

Отже, чинним, на момент звернення позивача до відповідачів законодавством України, яке регулює питання виплати одноразової грошової допомоги, передбачено, що така допомога, у разі коли право на її отримання виникло до набрання чинності Порядком №975, та відповідно ця допомога не була призначена, вона призначається у порядку, який діяв у день виникнення у особи права на одноразову грошову допомогу.

Даний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, що була сформована за результатами розгляду схожих адміністративних справ (постанови від 08.11.2019 у справі №820/1386/18, від 29.10.2018 у справі № 820/2504/18).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності 19.12.2006 вперше (а саме з 07.12.2006).

Так, відповідно до ч. 1 і 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції чинній на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, тобто до 1 січня 2017 року), військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488 були затверджені Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум (далі - Умови №488).

Відповідно до пп. «б» п. 6 вказаних Умов, Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» мала виплачувати страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Згідно п. 7 Умов №488 вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити Національній акціонерній страховій компанії «ОРАНТА» протягом трьох років з дня настання страхової події.

Разом з тим, Законом України від 04.04.2006 №3597-IV внесено зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, який викладено в новій редакції, згідно ч. 3 ст. 41 даного у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 04.04.2006 №3597-IV, яким внесено зміни до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім частини першої статті 21. Закон України від 04.04.2006 №3597-IV був опублікований в Офіційному віснику України, 10.05.2006, N 17 ст. 1261.

В подальшому ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була викладена в редакції Закону України від 03.11.2006 №328-V, що набрав чинності в цій частині з 1 січня 2007 року. Даною нормою встановлювалося, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Аналогічне правило було закріплено у пп. 2 п. 2 Порядку та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284.

Згідно з пп. 2 п. 2 Порядку №284 грошова допомога виплачується військовослужбовцям (у разі настання інвалідності в період проходження військової служби) та особам, звільненим з військової служби (у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби чи внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби), у розмірі: 42-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

Розмір грошової допомоги визначається відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки, передбаченої Указами Президента України від 10 квітня 1996 р. N 925 та від 23 лютого 2002 р. N 173 і постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 р. N 829) за останньою посадою, яку військовослужбовець займав на день втрати працездатності, а особа, звільнена з військової служби, - на день звільнення. У разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання грошової допомоги у більшому розмірі, її виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми (п. 3 зазначеної Постанови).

Таким чином, Уряд України визначив порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, встановлені ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», поширивши вказані положення Закону на всіх військовослужбовців, які отримали інвалідність у 2006 році, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на момент встановлення позивачу інвалідності у 2006 році останній набув як право на отримання одноразової грошової допомоги в силу положень ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», так і право на отримання страхової суми за правилами ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У постанові від 10.03.2015 у справі №21-563а14 Верховний Суд України, проаналізувавши положення різних редакцій статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дійшов висновку, що «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Таким чином, набуття позивачем у грудні 2006 року права на отримання одноразової грошової допомоги або страхової суми у взаємозв`язку з наведеними вище положеннями законодавства свідчить, що ОСОБА_1 отримав право на компенсаційну виплату.

В даному випадку, як видно з тексту наявної у матеріалах справи довідки Київської міської дирекції Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» від 06.03.2017 №243, ОСОБА_1 за державним обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців протягом 1992 2017 років (включно по 06.03.2017) страхових сум не отримував.

Також в ході судового розгляду даної справи відповідачі не повідомили суд про наявність та не подали до жодні документальні докази, що свідчать про отримання позивачем страхової виплати у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи у 2006 році.

Відтак враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновків про хибність позиції відповідачів та, що позивач набув право на отримання одноразової допомоги з моменту встановлення йому ІІ групи інвалідності - з 07.12.2006 (тобто, з дати, що вказана безпосередньо в довідці до акта огляду МСЕК серії КБ-1 №005765) у порядку та розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284. У зв`язку з цим суд погоджується із правомірністю заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в частині вимоги про скасування рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформленого п. 47 протоколу засідання комісії Міністерства оброни України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, за №60 від 15.06.2018.

Також суд дійшов висновку про вчинення Київським МВК по відношенню до позивача протиправних дій, що виразились в оформлені в тексті листа від 11.05.2018 №ВСЗ/984 висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги на дату встановлення інвалідності.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання Міноборони та Київського МВК вчинити певні дії з метою призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону №2011-XII та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, то суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом під час розгляду даної справи, право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності ІІ групи виникло з 07.12.2016 (дата встановлення інвалідності). Таким чином, питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги підлягає розгляду Міноборони, як головним розпорядником коштів, в порядку та розмірах визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284.

Так, за змістом п.п. 5 10 Порядку для призначення та виплати грошової допомоги у разі заподіяння каліцтва чи настання інвалідності військовослужбовець або особа, звільнена з військової служби, подає до військової частини, в якій проходить чи проходила військову службу, або її правонаступника такі документи: заяву про виплату грошової допомоги у зв`язку із заподіянням каліцтва чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або рішення відповідної військово-медичної установи про визнання заподіяння каліцтва; довідку про те, що їм не провадилися інші передбачені законами України виплати у разі заподіяння каліцтва або настання інвалідності військовослужбовця та інвалідності особи, звільненої з військової служби; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я і по батькові та місце реєстрації.

Копії документів, які подаються для призначення та виплати грошової допомоги, завіряються в установленому порядку командиром військової частини.

Військовослужбовці вважаються такими, що виконували обов`язки військової служби за умов, визначених частиною третьою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

За наявності права на грошову допомогу та інші передбачені законами України виплати у зв`язку із загибеллю (смертю), заподіянням каліцтва або настанням інвалідності військовослужбовця та інвалідності особи, звільненої з військової служби, члени сім`ї або утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовослужбовець та особа, звільнена з військової служби, мають право лише на одну з них.

Військова частина подає головному розпорядникові коштів висновок щодо можливості виплати грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 4 і 5 цього Порядку, а у разі заподіяння каліцтва військовослужбовцю чи його загибелі (смерті) - також копію висновку розслідування за цим фактом.

Головний розпорядник коштів приймає на підставі зазначених документів рішення про призначення грошової допомоги і надсилає його разом з цими документами до військової частини для видання наказу про виплату грошової допомоги.

Виплата грошової допомоги особам, які мають на неї право, провадиться шляхом її перерахування військовою частиною на рахунок в установі банку, відкритий одержувачем виплати.

Грошова допомога не виплачується, якщо загибель (смерть), каліцтво чи інвалідність: настали у зв`язку з вчиненням військовослужбовцем навмисного злочину або є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; є наслідком навмисного заподіяння військовослужбовцем собі тілесного ушкодження.

Дослідивши наявні у справі матеріали суд дійшов висновку, що Київським МВК до Міноборони разом із супровідним листом від 11.05.2018 №ВСЗ/984 було направлено повний пакет документів, необхідних відповідно до п. 5 Порядку №284 для вирішення питання щодо призначення та виплати грошової допомоги.

У контексті з наведеним суд зважає на те, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1, п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, з урахуванням того, що право на отримання одноразової грошової допомоги виникло у позивача з 07.12.2006 та в порядку та розмірі, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284, суд вбачає про наявність підстав для часткового задоволення позову, шляхом зобов`язання Міноборони повторно розглянути заяву позивача в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284.

У даному випадку, таке рішення суду є належним способом захисту порушених прав позивачів.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності переl законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, оскільки позивача, як особи з інвалідністю ІІ групи, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору за подання цього адміністративного позову, то питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 134, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (ідентифікаціний код 22991037, адреса: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , адреса: 04112, м. Київ, вул. Парково-Сирецька, 19) про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Київського міського військового комісаріату, що виразились в оформлені в тексті листа від 11.05.2018 №ВСЗ/984 висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги на дату встановлення інвалідності.

Скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому другої групи інвалідності з 07.12.2006, оформлене п. 47 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 15.06.2018 №60.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути подані разом із супровідним листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.05.2018 №ВСЗ/984 заяву ОСОБА_1 про призначенні одноразової грошової допомоги та інші документи, з урахуванням висновків викладених в цьому рішенні суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок