Справа № 200/13823/19-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2020-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 р. Справа№200/13823/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С. при секретарі судового засідання Лисенко Н. В.

за участю представника відповідача Дзеба Д. О.

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

29 листопада 2019 року на адресу суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області (місце знаходження: вул. Миру, буд. 69, м. Бахмут, Донецька область, 84500; ) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області про припинення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 ;

- визнання протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини, на доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області відновити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини, на доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з березня 2015 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

12 грудня 2019 року позивач надав заяву про усунення недоліків позовної заяви у встановлені строк та спосіб.

16 грудня 2019 року судом відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, про що постановлено відповідну ухвалу.

24 грудня 2019 року ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи призначено розгляд справи в судовому засіданні на 15 січня 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року задоволено клопотання відповідача, відкладено розгляд справи на 29 січня 2020 року.

29 січня 2020 року ухвалено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі на 17 лютого 2020 року, про що повідомлено сторін у справі.

В підготовче судове засідання, яке відбулось 17 лютого 2020 року, позивач не прибув. Разом із позовом позивачем заявлено клопотання про розгляд справи без його участі.

З метою надання часу для надання відповідачем витребуваних доказів в підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 17 лютого 2020 року, оголошено перерву до 10 годин 00 хвилин 18 лютого 2020 року.

18 лютого 2020 року представник відповідача прибув до підготовчого судового засідання, надав витребувані судом документи та не заперечував проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 березня 2020 року.

Позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, докази належного повідомлення знаходяться в матеріалах справи. Разом із позовом позивачем заявлено клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В порядку частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Отже, неприбуття у судове засідання належним чином повідомлених представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що з липня 2014 року до грудня 2014 року отримував допомогу при народженні дитини. У зв`язку з початком бойових дій на території Донецької області та зміною меж Артемівського району Донецької області, в грудні 2014 року позивач звернулась до відповідача з заявою про продовження виплати допомоги при народженні дитини. Так з січня 2015 року позивачу продовжено виплату допомоги.

В березні 2015 року виплата допомоги при народженні дитини позивачу припинена, без повідомлення підстав. Позивач звернулась до відповідача з особистим зверненням щодо уточнення підстав припинення виплати допомоги при народженні дитини, на що їй відповідач повинен був надіслати письмове повідомлення, але відповідь так і не надійшла.

Дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують конституційні права позивача і тому звертається до суду за захистом своїх прав.

Відповідач надав відзив на адміністративний позов в обґрунтування якого зазначив, що позивач звертався з заявою про продовження виплати допомоги при народженні дитини, виплата була подовжена з січня по лютий 2015 року.

Вказує, що відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, якій постійно проживає разом з дитиною і призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків. Оскільки позивач є внутрішньо переміщеною особою, то на нього розповсюджується дія Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Проте, у зв`язку з набуттям чинності розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2015 року № 128-р «Про внесення змін у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085» м. Вуглегірськ (адреса реєстрації позивача) внесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та враховуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2015 року № 68 «Про затвердження Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів за місцевими бюджетами у населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення» та постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», на підставі розпорядження від 07 березня 2015 року відповідачем було припинено виплату позивачу допомоги при народженні дитини з 01 березня 2015 року.

Згідно даних Журналу реєстрації приймання заяв і документів, звернень від позивача щодо поновлення виплати допомоги при народженні дитини з березня 2015 року не надходило. При цьому, наголошено, що на вимогу позивача особова справа видана їй на руки для подальшого постановлення на облік за місцем знаходження.

На підставі викладеного, вважає, що управління діяло в межах своїх повноважень, виконало всі передбачені законодавством вимоги щодо припинення виплати позивачу допомоги при народженні дитини. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 1990 року народження, зареєстрована за місцем проживання АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим 25жовтня 2012 року Єнакіївським МВ ГУ ДМС України у Донецькій області.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 29липня 2014року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У грудні 2014 року позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області із заявою про продовження виплати допомоги при народженні дитини.

Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області з січня 2015 року продовжило виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини.

У зв`язку з набуттям чинності розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2015 року № 128-р «Про внесення змін у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085» м. Вуглегірськ (адреса реєстрації позивача) внесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та враховуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2015 року № 68 «Про затвердження Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів за місцевими бюджетами у населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення» та постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», на підставі розпорядження від 07 березня 2015 року відповідачем було припинено виплату позивачу допомоги при народженні дитини з 01 березня 2015 року.

Розпорядження від 07 березня 2015 року відповідачем до суду надано не було, оскільки особова страхова справа позивача у відповідача відсутня.

За наслідком дослідження в судовому засіданні «Журналу реєстрації приймання заяв та документів для зняття з обліку» за спірний період, судом встановлено, що відповідно до запису № 522 від 21 травня 2015 року «Журналу реєстрації приймання заяв та документів для зняття з обліку» Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації Донецької області особова справа не видана ОСОБА_1 на руки, адже її особистий підпис про зазначене відсутній.

Отже, спірним питанням у справі є правомірність припинення відповідачем виплати допомоги при народженні дитини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року

№ 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (надалі Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811 одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним.

Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подається одним із батьків дитини в письмовій формі до органів соціального захисту за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Суд зазначає, що у відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

В свою чергу, суд зазначає, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16-а (К/9901/12622/18).

Суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами, невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії, вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

За таких обставин, з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, суд констатує наявність у позивача права на звернення до органу праці та соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Отже, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що розпорядження відповідача від 07 березня 2015 року про припинення виплати позивачу допомоги при народженні дитини, прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача (як підставу для припинення виплати допомоги при народженні дитини) про отримання позивачем особової справи з метою постановлення на облік за місцезнаходженням, адже зазначене спростовується дослідженими судом доказами. Позивач особову справу не отримувала. Доказів протилежного відповідачем не надано. Отже, є всі підстави стверджувати, що особова справа позивача знаходиться у відповідача, де й знаходиться позивач на обліку.

Отже, в цій частині позовна вимога є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Вказаного висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій суд встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Враховуючи встановлені вище обставини та висновки суду у даній справі, суд зауважує, що визнання незаконним та скасування розпорядження відповідача від 07 березня 2015 року про припинення виплати позивачу допомоги при народженні дитини, а також визнання протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті зазначеної допомоги є тотожними за суттю вимогами. Відтак, враховуючи задоволення вимоги про скасування оскаржуваного рішення, яким відповідач припинив виплату допомоги при народженні дитини, що є достатнім та повним захистом порушеного права позивача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті зазначеної допомоги.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача відновити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини.

Нормами статті 2 КАС України встановлено, що адміністративні суди при оскарженні рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, серед іншого, перевіряють чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та з урахуванням принципу верховенства права.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (абз. 1 частини 2 статті 77 КАС України).

Нормами частини четвертої статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відтак спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Оскільки нормами чинного законодавства позивачу гарантовано право на отримання допомоги при народженні дитини, в той час як судом вище встановлено протиправність рішення про припинення її виплати, суд дійшов висновку, що вимога про зобов`язання відновити та здійснити виплату державної допомоги при народженні дитини є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо строку звернення за захистом порушеного права.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, за результатом розгляду справи встановлено, що порушення прав позивача на отримання допомоги при народженні дитини відбулося з вини органу, що призначає і виплачує таку допомогу, і мало триваючий характер.

З огляду на те, що спірна допомога виплачується на дитину, при цьому, отримання такої допомоги залежить від поведінки батьків, суд дійшов висновку, що позивач має право захистити своє порушене право на отримання допомоги при народженні дитини без обмеження будь-яким строком.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 03 грудня 2019 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 гривень.

Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору та позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 77, 159, 243-245, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області (місце знаходження: вул. Миру, буд. 69, м. Бахмут, Донецька область, 84500; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області від 07 березня 2015 року про припинення виплати ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини з 01 березня 2015 року, на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області відновити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини, на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення прийнято у нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні 04 березня 2020 року.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 04 березня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини 3 статті 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна