Справа № 300/2419/19
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" лютого 2020 р. справа № 300/2419/19
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Шумей М.В. розглянувши адміністративну справу за правилами спрощеного проводження (у письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу від 10.05.2019 за №Ф-138036-55.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.1-2).
Позивачем 14.01.2020 подано відповідь на відзив, в якій не погоджується з твердженнями відповідача викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає, що строк звернення до суду ним не порушено, тому у заяві відповідача про залишення позову без розгляду просить відмовити.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, а відповідач заперечує проти позову, суд встановив наступне.
Позивач з 2005 року є фізичною особою-підприємцем та перебував на обліку як платник податків в ДПІ у м. Івано-Франківську. Видами діяльності позивача є нотаріальна та інша юридична діяльність, надання індивідуальних послуг, що підтверджується копіями свідоцтва про державну реєстрацію фізичної-особи підприємця та довідки про взяття на облік платника податків.
З 27 жовтня 2010 року позивач є найманим працівником та працює в ТзОВ "Юридична компанія "Моріс Груп". Юридичну діяльність з 27.10.2010 позивач реалізовує не як самозайнята особа, а виключно як найманий працівник.
З 01 березня 2017 року по 29 квітня 2017 року, позивач працював за сумісництвом у ТзОВ "Ем Джі Літігейшн".
15 червня 2018 року позивач отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Своє право на зайняття адвокатською діяльністю позивач також реалізовує не як самозайнята особа, як найманий працівник працюючи старшим юристом в ТОВ "Юридична компанія "Моріс Груп".
З 21 вересня 2018 року позивач працює за сумісництвом в адвокатському об`єднанні "Моріс Барістерс" на посаді старшого адвоката та відповідно також реалізовує своє право на зайняття адвокатською діяльністю як найманий працівник.
27.08.2018 позивач отримав від ДПІ у м. Івано-Франківську лист, в якому остання повідомляла, що позивач станом на 15.08.2018 перебуває в Єдиному реєстрі адвокатів України, однак не перебуває на обліку в контролюючому органі як фізична особа, що здійснює незалежну професійну діяльність. На підставі зазначеного ДПІ вказувала на необхідність стати на облік як самозайнята особа.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 у справі №300/819/19, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу(недоїмки) №Ф-138036-55У від 08.11.2018.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі 300/819/19, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 30.10.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження у зазначеній справі.

Відтак, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 набрало законної сили 24.09.2019.

01.06.2019 позивачем отримано наступну податкову вимогу про сплату боргу з ЄСВ від 10.05.2019 №Ф-138036-55 в сумі 21030,90 грн.

Вважаючи зазначену вимогу безпідставною, ОСОБА_1 звернувся із скаргою від 07.06.2019 до ДФС України (а.с.34-38). Однак, податковим органом прийнято рішення від 12.07.2019 за №32401/6/99-99-11-05-02-25 про залишення скарги позивача без задоволення (а.с.73-74).

Позивачем подано до ГУ ДФС України в Івано-Франківській області заяву від 25.10.2019, в якій просив анулювати заборгованість (недоїмку) у сумі 23785,08 грн., так як вимога, на підставі якої стягується та нараховується відповідачем борг скасована судом.

Листом ГУ ДПС України в Івано-Франківській області від 18.11.2019 за №1148/10/09-19-55-10-14 повідомлено позивача про те, що згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду №857/8202/19 від 24 вересня 2019 року вимогу про сплату боргу №Ф-138036-55У від 08.11.2018 скасовано, але даною постановою суду не передбачено скасування нарахувань з ІКП платника. Згідно п.4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати (єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, отже вимога №Ф-138036-55У від 10.05.2019 є узгодженою. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу. Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Також, відповідач зазначив про необхідність позивачу звернутися до ДПС України для отримання підтверджуючих документів щодо надсилання ОСОБА_1 рішення про результати розгляду скарги.

ОСОБА_1 звернувся до ДПС України із заявою від 21.11.2019 в якій просив надіслати на його адресу підтверджуючі документи щодо надсилання йому рішення про результати розгляду скарги.

Листом ДПС України від 24.12.2019 позивачу надано інформацію та підтверджуючі документи щодо надсилання йому рішення про результати розгляду скарги (а.с.71-72).

Не погоджуючись, з вищевказаною вимогою, позивач звернувся в суд за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 за №2755-VI.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (надалі, також Закон №2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 статті 4 Закону № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до частини 4 статті 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів як фізична особа підприємець, рішення про припинення підприємницької діяльності прийнято 22.10.2019.

Згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості позивача, станом на 31.10.2018, становила 15819,54 грн. На підставі цих даних ГУ ДФС у Івано-Франківській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 № Ф-138036-55У. Вказану вимогу судом скасовано з підстав не відповідності критерію «пропорційності», так як відповідачем не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску страхування особи, в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем, а тому відповідачем протиправно винесена вимога про сплату боргу.

Однак, підчас розгляду справи №300/819/19 у позивача згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів, збільшився борг, загальна сума заборгованості позивача, станом на 30.04.2019, становила 21030,90 грн. На підставі цих даних ГУ ДФС у Івано-Франківській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 № Ф-138036-55.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також КАС України), судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 60 Податкового кодексу України визначено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про необхідність скасувати оскаржувану вимогу, так як вимога про сплату боргу від 08.11.2019 № Ф-138036-55У в сумі 15819,54 грн. скасована, а оскаржувана позивачем вимога від 10.05.2019 № Ф-138036-55 в сумі 21030,90 грн. прийнята у зв`язку з непогашенням позивачем заборгованості згідно із скасованою судом вимогою та внаслідок збільшення боргу позивача з тих же підстав.

Відтак, відповідач не виконав рішення у справі за №300/819/19, яким скасовано вимогу про сплату боргу від 08.11.2019 № Ф-138036-55У в сумі 15819,54 грн., та продовжено нарахування позивачу податкових зобов`язань із сплати ЄСВ.

Щодо підстав нарахування податковим органом боргу позивачу суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що законодавець розмежовує фізичних осіб-підприємців, та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, при цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом України № 2464 не передбачений.

Суд зауважує, що оскільки позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", до нього не можуть застосовуватись положення ч. 3 ст. 5 Закону України № 2464.

Зазначені висновки суду підтверджуються також положеннями п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464, відповідно до яких єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач, який перебуває на обліку в органі державної податкової служби як фізична особа-підприємець не потребує додаткової реєстрації як самозайнята особа.

Фізична особа-підприємець, та/або особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в касах такої підприємницької та/або незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Так, мінімальний розмір єдиного внеску у 2017 році становив 704,00 грн. на місяць, а у 2018 році 819,06 грн. на місяць.

Як вже зазначалось судом, позивач є найманим працівником та працює з 27.10.2010 року по цей час в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Моріс Груп". З 01 березня 2017 року по 29 квітня 2017 року, позивач працював за сумісництвом у товаристві з обмеженою відповідальністю "Ем Джі Літігейшн", а з 21 вересня 2018 року Позивач також працює за сумісництвом в Адвокатському об`єднанні "Моріс Барістерс".

Слід зазначити, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Моріс Груп", Товариство з обмеженою відповідальністю "Ем Джі Літігейшн", а також і Адвокатське об`єднання "Моріс Барістерс" сплачують за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі більшому ніж встановлений Законом №2464 мінімальний його розмір.

Так, розмір мінімального річного єдиного внеску за 2017 рік становив 704x12 = 8448,00 грн.

Розмір мінімального річного єдиного внеску за 2018 рік становив 819,06x12=9828,72 грн.

В той же час, у 2017 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Моріс Груп" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Ем Джі Літігейшн" сплатило за позивача єдиного внеску на загальну суму 11 927,24 грн., тобто на 3479,24 грн. більше мінімального розміру.

У 2018 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Моріс Груп" та Адвокатське об`єднання "Моріс Барістерс" сплатило за позивача єдиного внеску на загальну суму 12788,63 грн., тобто на 2959,91 грн. більше мінімального розміру,

Вказані обставини встановлені судом при розгляді справи за №300/819/19.

Частиною 4 статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розмір мінімального річного єдиного внеску за 2019 рік становив 918,06x12=11016,72? грн.

Згідно довідки Адвокатського об`єднання «Моріс Груп» від 09.12.2019 вих.№377/19 за період з 01.01.2019 по 31.10.2019 за ОСОБА_1 сплачено ЄСВ в сумі 37815,23 грн.

Згідно довідки Адвокатського об`єднання «Моріс Барістерс» від 09.12.2019 вих.№034/19 за період з 01.01.2019 по 31.10.2019 за ОСОБА_1 сплачено ЄСВ в сумі 4343,31 грн.

З наведеного вбачається, що у позивача відсутня заборгованість із сплати ЄСВ за 2017, 2018, 2019 роки.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, встановлено, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

З огляду на вказане, суд вважає, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-138036-55 від 10.05.2019, винесена контролюючим органом, є протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене відповідач не довів належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваної вимоги, а відтак, позовна заява підлягає задоволенню а оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) скасуванню.

Щодо посилання відповідача на пропущений позивачем строк оскарження даної вимоги, суд зазначає, що позивач скористався правом оскарження в порядку адміністративного судочинства. Відтак, строк звернення до суду позивачем не порушено.

За наведених вище обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Сплата позивачем судового збору підтверджується квитанцією №59239 від 09.12.2019

Відтак, на користь позивача із бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (, вул. Незалежності 20, м. Івано-Франківськ, 76018) № Ф-138036-55 від 10.05.2019.

Стягнути із бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (, вул. Незалежності 20, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шумей М.В.