Справа № 400/3143/19
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3143/19
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» про стягнення за виконання службових обов`язків 396 864,78 грн; стягнення грошової компенсації в сумі 2198,88 грн; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку,-

В С Т А Н О В И Л А :

27 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» 396 864 грн.78 коп., а саме:

- за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час (робота в надурочний час, робота у святкові і неробочі дні) - за 2379 годин;

- за час перебування на посаді заступника чергового помічника начальника СІЗО чергової служби Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» у званні лейтенант внутрішньої служби за період часу з 01.07.2015 по 28.08.2019.

Крім того, позивач просив стягнути з ДУ "Миколаївській слідчий ізолятор" грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна в сумі 2 198,88 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем постійно порушувались вимоги щодо норми виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, право на відпочинок та норми оплати праці. На неодноразові звернення позивача про надання часу відпочинку або грошову компенсацію за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, відповідач відмовляв, зазначаючи, що грошова компенсація не передбачена діючим законодавством, а надати час для відпочинку не є можливим в зв`язку із постійною нехваткою особового складу. Крім того, позивач зазначив, що при звільненні йому не виплачена компенсація за належні до видачі предмети речового майна та грошова компенсація за невикористану в 2019 року відпустку.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні - грошове забезпечення додатково не виплачується. Особам рядового і начальницького складу, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дня, крім осіб, які несуть службу за затвердженим в установлено порядку графіками змінності служби, відповідний час для відпочинку, у порядку компенсації, надається протягом двох наступних місяців. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він звертався до ДУ "Миколаївській слідчий ізолятор" про надання йому часу для відпочинку. Компенсація за речове майно виплачена пізніше, але несвоєчасний розрахунок з позивачем щодо виплати грошова компенсація за неотримане речове майно не є видом грошового забезпечення, тому не підпадає під дію ст.116,117 КЗпП України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Державну установу "Миколаївський слідчий ізолятор" нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні з 28.08.2019 року по 19.09.2019 року.

Частково не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач звертався з позовом щодо стягнення з відповідача відповідних сум, а не з вимогою про зобов`язання вчинити певні дії. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково в основу рішення покладено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу ДКВС України від 23.03.2018 року № 925/5, згідно з п.23 якого, за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення додатково не виплачується, і проігноровано наказ № 222 від 07.10.2009 року Державного департаменту України з питань виконання покарань, який діяв до 23.02.2018 року (під час дії спірних правовідносин), п.п.1.9 якого врегульована виплата грошового забезпечення при залученні осіб рядового і начальницького складу до несення служби понад установлений законодавством робочий час.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України, у зв`язку із неприбуттям в судове засідання осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з 27.01.2015 по 28.08.2019 року.

З 01.07.2015 по 28.08.2019 ОСОБА_1 обіймав посаду заступника чергового помічника начальника СІЗО чергової служби Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» у званні лейтенант внутрішньої служби.

Наказом ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" від 27 серпня 2019 року № 114/ОС-19 позивача звільнено з посади за п.7 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" (за власним бажанням). В наказі зазначено, що позивачем не використано 20 діб щорічної чергової відпустки за 2019 рік.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що питання виплати позивачу грошового забезпечення врегульовано наказом Міністерства юстиції України від 23.03.2018 № 925/5, також спеціальними нормами, якими встановлено порядок і умови проходження служби позивача передбачені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» N 2713-IV від 23.06.2005 та Законом України «Про Національну поліцію». Цими нормами не передбачено виплата компенсації за виконання службових обов`язків понад встановлений службовий час.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2019 по 19.09.2019, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений 28 серпня 2019 року, а остаточний розрахунок з ним проведено 19 вересня 2019 року.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП, разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В даному випадку предметом дослідження мають бути складові грошового забезпечення, які не виплачені позивачу у день його звільнення.

Щодо невиплати позивачу компенсації за речове майно у день звільнення, судова колегія зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 21 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» встановлено, що особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.

Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначено Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, нормами вищезазначеного наказу не врегульовано питання несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому суд першої інстанції обґрунтовано застосовано субсидіарне законодавство до спірних правовідносин - норми КЗпП.

Відповідно до п. 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Згідно з п. 23 Порядку № 578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку.

Відповідно до п. 60 Порядку № 578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2019 року позивачем отримано довідку № 778 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 2 165,90 грн.

Зазначені кошти отримані позивачем 15 жовтня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням від 11 жовтня 2019 року № 1831, тобто дійсно після звільнення позивач (а.с.129).

Разом з тим, відповідно до п.1 розділу 22 наказу Міністерства юстиції України від 23.03.2018 року № 925/5 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України", днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Враховуючи, що наказ про звільнення позивача виданий 27 серпня 2019 року, а з заявою про компенсацію про неотримане речове майно позивач звернувся 28 серпня 2019 року, тобто наступного дня після звільнення, судова колегія приходить до висновку, що станом на день звільнення, тобто 27.08.2019 року, у відповідача був відсутній обов`язок щодо виплати ОСОБА_1 відповідної компенсації.

Крім того, відповідно до п.3 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає:

- щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років);

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення (допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань).

З наведеного вбачається, що компенсація за належні до видачі предмети речового майна не входить до складу грошового забезпечення.

Отже, зазначена сума компенсації не може відноситися до сум належних працівникові, відповідно до ст.116 КЗпП України, які підлягають виплаті саме у день звільнення, а тому апелянт помилково вважає дату її виплати (15.10.2019) датою проведення повного розрахунку.

Щодо грошового забезпечення ОСОБА_1 за виконання ним службових обов`язків понад установлений службовий час, судова колегія зазначає наступне.

Так, ОСОБА_1 вимагає стягнення грошового забезпечення з відповідача за роботу в надурочний час, роботу у святкові і неробочі дні.

Відповідно до ст. 91 Закону України "Про національну поліцію", особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських:

1) службу у святкові та вихідні дні;

2) службу позмінно;

3) службу з нерівномірним графіком;

4) службу в нічний час.

Розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всіх поліцейських, крім залучених до виконання службових обов`язків.

Поліцейським, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку в порядку компенсації надається протягом двох наступних місяців.

З наведеного вбачається, що за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні, жодних надбавок чи доплат особам рядового і начальницького складу не передбачено.

В період служби позивача діяли три законодавчі акти щодо порядку нарахування та виплати грошового забезпечення:

- в період з 01.07.2015 року по 23.02.2018 року діяв наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07 жовтня 2009 року № 222 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України";

- в період з 24.02.2018 року по 30.03.2018 року діяв наказ Міністерства юстиції України від 09 лютого 2018 року № 326/5 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України";

- в період з 01.04.2018 року діє наказ Міністерства юстиції України від 23.03.2018 року № 925/5 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України".

Так, Інструкція № 222 визначала порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно п.1.2 Інструкції № 222, вона розроблена відповідно до Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та, зокрема, постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 1991 року № 197 "Про порядок компенсації особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні".

Як вірно зазначено позивачем, п.1.9 Інструкції № 222 встановлював порядок виплати грошового забезпечення при несені служби понад установлений законодавством робочий час.

Разом з тим, право на отримання компенсації за службу понад установлений законодавством час повинно встановлюватись Законом, а не інструкцією.

До 10 листопада 2015 року ч.5 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" була викладена у редакції, яка передбачала, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

З 10 листопада 2015 року зазначена стаття викладена в новій редакції, відповідно до якої на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських.

Як вже зазначено судовою колегією, Закон України "Про Національну поліцію" не наділяє осіб рядового та начальницького складу правом на виплати за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні.

З наведеного вбачається, що право позивача на виплати за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні з 01 липня 2015 року по 09 листопада 2015 року встановлювалось ст.22 Закону України "Про міліцію", відповідно до якої для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні.

Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 3.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. № 499, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, було визначено, що при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Годинна ставка обчислюється шляхом поділу місячного посадового окладу та окладу за спеціальним званням на кількість годин робочого часу в поточному місяці. При цьому понаднормові роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів поспіль і 120 годин на рік.

Служба осіб рядового і начальницького складу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою шляхом надання їм іншого дня відпочинку або в грошовій формі. Компенсація понаднормових робіт шляхом надання відгулів не допускається.

Підставою для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є:

а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ;

б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ.

Облік робочого часу здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин.

Як вбачається з копії табелів обліку робочого часу, наданих відповідачем, ОСОБА_1 відпрацював за липень 2015 року - 172 год.,за серпень 2015 року - 160 год., за вересень 2015 року - 132 год., за жовтень 2015 року - 48 год., за листопад - 2015 року - 132 год. При нормі тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні (а.с.46) у липні 2015 року - 184 год., у серпні 2015 року - 160 год., у вересні 2019 року - 176 год., у жовтні 2019 року - 176 год., у листопаді 2019 року - 168 год.

Згідно довідки ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор", яка складена на підставі табелів обліку робочого часу та надана відповідачем до суду, ОСОБА_1 при нормі робочого часу у 2015 році 1047 часів фактично відпрацював 868, недопрацьовані часи складають - 179 (а.с.120).

Отже у спірний період позивач працював навіть менше норми тривалості робочого часу на 2015 рік, що підтверджується табелем обліку робочого часу.

Судова колегія не приймає посилання позивача на книгу обліку робочого часу особового складу, оскільки відповідно до п.3.7 Інструкції № 499, облік робочого часу працівників ведеться лише за допомогою табеля обліку робочого часу.

Враховуючи, що у спірний період позивачем не відпрацьовано норму робочого часу, судова колегія вважає необґрунтованими його позовні вимоги про необхідність компенсації за перевищення норми виконання службових обов`язків понад установлений службовий час.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 09 лютого 2018 року № 326/5 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України" та наказу Міністерства юстиції України від 23.03.2018 року № 925/5 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України" за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні - грошове забезпечення додатково не виплачується, що відповідає приписам Закону України "Про Національну поліцію".

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо безпідставності вимог позивача про стягнення на його користь 396 864 грн 78 коп.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що грошова компенсація за невикористану відпустку виплачена позивачу 19 вересня 2019 року, тобто через 23 дні після звільнення.

Враховуючи, що судова колегія дійшла до висновку що компенсація за не отримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення, яке повинно виплачуватись у день звільнення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку повинен бути обрахований саме з 28.08.2019 року по 19.09.2019 року.

Разом з тим, судом першої інстанції помилково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток, оскільки в даному випадку наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з наведенням розрахунку, з яких виходить суд при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до п.22 Наказу № 925/5 передбачено, що днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно разом із премією, встановленою у порядку, визначеному главою 13 цього розділу, за результатами оперативно-службової діяльності за останній місяць служби. За невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.

Як вбачається з розрахунку, проведеного відповідачем - середньоденне грошове забезпечення позивача становить 457,04 грн. (а.с.121)

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення на його користь 10 511,92 грн (за 23 календарні дні) за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Оскільки судова колегія дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 01 жовтня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321,322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з Державної установи "Миколаївський слідчий ізолятор" () на користь ОСОБА_1 (інн НОМЕР_1 ) за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку у сумі 10 511,92 (десять тисяч п`ятсот одинадцять) грн з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К В.Кравченко