Справа № 440/3211/19
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 р.Справа № 440/3211/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Старостіна В.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача Гонтар В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Головко А.Б., вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 25.11.19 року по справі № 440/3211/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.09.2019 (а.с. 34-37), просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 10.05.2019 № 88 про відмову у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та підвищення розміру пенсії згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 3, ст. 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з дати звернення - 23.12.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до березня 1998 року проживала в м. Кременчуці, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України. ОСОБА_1 зазначила, що досягла пенсійного віку та є громадянкою України, трудовий стаж якої складає 35 років 1 місяць та 3 дні, у зв`язку із чим відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" набула права для призначення пенсії за віком. Зауважила також, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 10.05.2019 № 88 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності 66, м. Полтава, 36014) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) від 23.12.2016, зареєстровану 23.12.2016 за № 723, про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності 66, м. Полтава, 36014) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 грн 40 коп сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 02.03.2020 представник позивача підтримав свою правову позицію по справі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до відмітки зробленої в паспорті громадянина України для виїзду за кордон РU 183925 (виданий замість НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 постійно проживає в державі Ізраїль (а.с.22).

Відповідно до пояснень представника позивача, до виїзду до держави Ізраїлю позивач була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

23.12.2016 до Кременчуцького ОУ ПФУ Полтавської області звернулася ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю Юрченко Г.С. із заявою про призначення пенсії за віком. Зокрема, в заяві представник позивача просив направити запити для отримання довідок по заробітній платі, що враховується для обчислення пенсії та довідок про реорганізацію (перейменування) підприємств відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 та врахувати найвигідніший період, направити запити для отримання недостатніх документів по ОСОБА_2 та здійснити попередній розрахунок розміру пенсії по втраті годувальника. Також в заяві від 23.12.2016 представником позивача зазначено, що пенсія на іншій підставі, державна допомога, виплата на дитину, страхові виплати ОСОБА_1 не призначалися, особа не працює (а.с. 21).

До заяви додано: нотаріально засвідчені копії довіреності № 952/16 від 21.11.2016, паспортів НОМЕР_2 від 28.10.1997, НОМЕР_3 823661 від 19.12.1997, свідоцтва про одруження НОМЕР_4 від 31.12.1965, свідоцтва про смерть чоловіка б/н від 17.11.2013, та оригінали довіреності, паспорта для звіряння; копію картки платника податків та її оригінал для звіряння; оригінал та копія трудової книжки б/н від 28.10.1962; заява по перерахування пенсійних виплат та банківський рахунок; копія трудової книжки ОСОБА_2 та її оригінал для звіряння; копія паспорта представника та оригінал для звіряння.

03.01.2017 рішенням Кременчуцького ОУ ПФУ Полтавської області № 5 у зв`язку із відсутністю документів, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу та підтверджують її проживання (реєстрації) в Україні відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком (а.с. 20).

Не погодившись із вищевказаним рішенням, позивач в особі представника звернувся до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі №537/5643/17, що набрало законної сили 13 квітня 2018 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №5 від 03 січня 2017 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року, зареєстровану 23 грудня 2016 року за № 723, про призначення пенсії з урахуванням висновків суду; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі №537/5643/17 Кременчуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області повторно розглянуто заяву позивача та за результатами її розгляду прийнято рішення №88 від 10 травня 2019 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують в установленому законом порядку особу та її місце проживання (реєстрації) в Україні (а.с. 13).

Позивач не погодилась із таким рішенням відповідача та оскаржила його до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії за віком з підстав, викладених в рішенні №88 від 10.05.2019.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що фактично відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з проживанням за кордоном та поданням заяви представником за довіреністю з наданням копії паспорта для виїзду за кордон з відміткою про постійне проживання в державі Ізраїль, при цьому не надано документа, який засвідчує факт проживання позивача на території м. Кременчук.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 25 Конституції України зазначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пунктах 52-54 зазначеного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для призначення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Частиною 1 статті 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України Про громадянство України визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини 1 статті 44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 року за № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Зазначеним Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника (п.1.1 Порядку№22-1).

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Як свідчать матеріали справи, в обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на те, що представником позивача надано копію паспорту для виїзду закордон, з відміткою про постійне місце проживання в державі Ізраїль, при цьому не надано документа, який засвідчує факт проживання заявниці на території м. Кременчук.

Проте колегія суддів зазначає, що у Порядку № 22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред`являти заявнику, коли він звертається з заявою про призначення пенсії, чи то може бути внутрішній паспорт громадянина України чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. В паспорті, який було пред`явлено позивачем, зазначено дату її народження на підтвердження віку, та міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку в державі Ізраїлі, що на думку суду повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку № 22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання, та зокрема щодо громадянства.

Також, колегія суддів зазначає, що рішення від 10.05.2019 № 88 прийнято відповідачем з мотивів, які фактично дублюють рішення № 5 від 03.01.2017, та якому вже було надано оцінку рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі № 537/5643/17. Враховуючи, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі № 537/5643/17 зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року, зареєстровану 23 грудня 2016 року за № 723, про призначення пенсії з урахуванням висновків суду, обставини щодо відсутності документів, що підтверджують особу та її місце проживання (реєстрації) в Україні не могли бути законною підставою для прийняття рішення від 10.05.2019 № 88. При повторному розгляді заяви ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року відповідач повинен був вирішити заяву про призначення пенсії з урахуванням документів про вік, стаж та заробітну плату позивача.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що рішення від 10.05.2019 № 88 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , прийняте з наведених у ньому підстав, є протиправним.

Разом з тим, щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 , колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 40-44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування органи пенсійного фонду зобов`язані розглядати та перевіряти відповідність поданих для призначення пенсії документів. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідач в рамках його повноважень, зобов`язаний був розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для призначення пенсії.

Натомість, відповідачем по суті не була розглянута заява позивача про призначення виплати пенсії. Тому відповідач має повторно по суті розглянути заяву громадянки України щодо призначення пенсії, з врахуванням, того, що представник позивача, що діє у відповідності до довіреності, має правові підстави для подачі такої заяви та відсутності законодавчої вимоги про для призначення пенсії. Крім того, в паспорті, який було пред`явлено позивачем, зазначено дату її народження на підтвердження віку, та міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку в державі Ізраїлі, що на думку суду повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку № 22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання, та зокрема щодо громадянства.

Таким чином, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії за віком з підстав, викладених в рішенні №88 від 10.05.2019.

Однак, з урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про не можливість задоволення позову в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком ОСОБА_1 .

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне, зобов`язати відповідача розглянути подану заяву про призначення/перерахунок пенсії за віком на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду.

Враховуючи те, що відповідачем під час прийняття рішення, матеріали пенсійної справи не досліджувалося, за таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком ОСОБА_1 ,як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та підвищення розміру пенсії згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 3, ст. 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з дати звернення - 23.12.2016, задоволенню не підлягають, оскільки суд не може перебрати на себе функцію пенсійного органу щодо дослідження матеріалів пенсійної справи, яка не була предметом розгляду під час прийняття рішення.

З наведеного вище слідує, що відповідач має виключні повноваження на вирішення питання щодо призначення пенсії.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 №13-рп/2011).

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" № 30985/96).

Враховуючи те, що клопотання позивача не вирішувалося по суті уповноваженим органом, оскільки не надавалася оцінка документам про вік, стаж та заробітну плату позивача, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зобов`язання пенсійного органу вчинити дії по призначенню пенсії.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію з огляду на втручання в дискреційні повноваження останнього, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

З урахуванням вказаного, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне, вийшовши за межі позовних вимог в силу частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

В той же час при прийнятті рішення за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повинно вирішити заяву по суті, а саме: дослідити документи про вік, стаж, заробітну плату позивача та інші документи, необхідні для призначення пенсії за віком.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 року по справі № 440/3211/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Старостін
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Повний текст постанови складено 06.03.2020 року