Справа № 817/193/15
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
03 березня 2020 року м. Рівне №817/193/15
Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуюча суддя Друзенко Н.В., судді Дорошенко Н.О. Дудар О.М. , за участю секретаря судового засідання Головатчик А.А. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: ОСОБА_1 , представник Теперик О.В., відповідача 1: представник Роговський А.А.,, відповідача 2: представник Брагіна О.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом
доМіністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області
про скасування наказів та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
Вказане клопотання підтримане представником МВС України в судовому засіданні 03.03.2020.
Позивач та його представник заперечили проти задоволення вказаного клопотання.
Представник УМВС України в Рівненській області підтримала клопотання МВС України.
Заслухавши думку сторін, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених МВС України в основу клопотання про зупинення провадження у справі, дослідивши відповідні докази, наявні в матеріалах справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.
Буквальний зміст вказаної норми свідчить на користь того, що в даному випадку суд має право, а не обов`язок зупинити провадження у справі.
При цьому, реалізація такого права має здійснюватися найперше з урахуванням основних засад (принципів) адміністративного судочинства, до яких частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України відносить, зокрема, принцип розумності строків розгляду справи судом.
Такий висновок суду зумовлений тим, що реалізація завдання адміністративного судочинства, визначеного статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та ефективне поновлення порушеного (невизнаного, оспорюваного) права неможливе без дотримання судом встановлених законом строків розгляду та вирішення справи.
Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призвести до ситуації, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
Більше того, суд звертає увагу на те, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку гарантується кожній фізичній особі в силу вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та її основоположних свобод 1950 року.
Також, суд зауважує, що частина перша статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що була чинною з моменту звернення позивача до суду та до 15 грудня 2017 року, передбачала, що справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби розглядаються та вирішуються протягом розумного строку, але не більше двадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Водночас, стаття 193 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року, передбачає, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Більше того, за положеннями частини третьої цієї статті, провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-6 частини першої та пунктами 1-3 частини другої статті 236 цього Кодексу.
Згідно з матеріалами справи, провадження в даній адміністративній справі відкрите 28.01.2015, а ухвалою від 02.02.2015 - закінчено підготовче провадження.
Таким чином, на даний момент строк розгляду судом вказаної справи становить п`ять років, що значно перевищує визначені Кодексом адміністративного судочинства України строки розгляду справи та, відповідно, не є сумісним з принципом розумності строку розгляду справи судом.
За наведеного, колегія суддів не вбачає доцільності в зупинені провадження у справі з підстав, визначених пунктом 5 частини другої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України.
Одночасно, суд зауважує, що в клопотанні МВС України про зупинення провадження у справі відсутні посилання на будь-які обставини чи підстави, які б унеможливлювали розгляд цієї справи та ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення без врахування рішення Верховного Суду в справі № 817/3431/14 за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також, суд відхиляє посилання МВС України на те, що рішення ЄСПЛ від 17 жовтня 2019 року в справі «Полях та інші проти України» не набрало законної сили з огляду на подачу Урядом України 16.01.2020 клопотання про передання справи на розгляд Великої палати, позаяк рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 24.02.2020.
Покликання МВС України на те, що Конституційним Судом України не прийнято рішення за результатами конституційного подання щодо відповідності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, суд не приймає, позаяк цій обставині судом надано вичерпну оцінку в ухвалі від 05.02.2020 про поновлення провадження у справі №8917/193/15.
Так, за наслідками розгляду справи «Полях та інші проти України» ЄСПЛ дійшов висновку про порушення, в тому числі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позаяк розглядаючи справу як скаргу на тривалість внутрішнього судового розгляду, який тривав понад чотири з половиною роки на одному рівні юрисдикції, включаючи провадження в Конституційному Суді про конституційність Закону про люстрацію, ЄСПЛ констатував, що специфіку судочинства в Конституційному Суді потрібно враховувати при розгляді питання тривалості провадження у справах заявників, однак цей фактор не надає повне пояснення затримки судового розгляду в таких справах. Як зазначив ЄСПЛ, Верховний Суд попросив терміново розглянути питання про конституційність Закону про люстрацію, а Уряд не показав, що інші нагальні справи Конституційного Суду мають перевагу. З липня 2017 року на рівні Конституційного Суду не відбулося ні жодних суттєвих подій, поза межами обговорень, ні переконливих пояснень того, чому встановлені законом строки розгляду зазначеного питання були перевищені. З огляду на вказане, ЄСПЛ дійшов висновку, що тривалість провадження не може вважатися розумною і постановив, що було порушено право на судовий розгляд у розумні строки.
Окремо суд зауважує, що на підставі пункту 5 частини другої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, суд має право зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у подібних правовідносинах, а не до винесення рішення Конституційним Судом України.
Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, колегія судів прийшла до висновку про відмову в задоволенні клопотання МВС України про зупинення провадження у справі.
Керуючись статтями 236, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
В задоволенні клопотання Міністерства внутрішніх справ України про зупинення провадження в адміністративній справі № 817/193/15, - відмовити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала окремо не оскаржується .

Повний текст складено 04.03.2020.

Головуючий cуддя Друзенко Н.В.

Судді Дорошенко Н.О.

Дудар О.М.