Справа № 1.380.2019.006918
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.006918
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року

зал судових засідань № 12

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Козак О.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Телічак Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Топорівської сільської ради Буського району Львівської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі відповідач, ГУ Держгеокадастру у Львівській області), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області у межах норм безоплатної приватизації;

- скасувати наказ заступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Самойлової З. від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ.;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, в межах норм безоплатної приватизації (до 2-х гектарів), за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області, які були у постійному користуванні матері ОСОБА_1 ОСОБА_2 (згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ІУ-ЛВ №004703, виданого Топорівською сільською радою та зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за №32) та інших, вільних суміжних ділянок (згідно даних Публічної кадастрової карти земельна ділянка, яку позивач має намір отримати у власність, розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002);

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що він звернувся до відповідача із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1 гектар для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які були у постійному користуванні його матері та інших вільних суміжних ділянок. Окрім цього, в клопотанні зазначив, що земельна ділянка, яку має намір отримати у власність, згідно з даними Публічної кадастрової карти, розташована за: КОАТУУ№, Зона: 14, Квартал:002. До клопотання було додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, відповідно до вимог ч. 6 ст. 118 ЗК України, копію паспорта громадянина України та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та ін. Однак, відповідач за результатами розгляду заяви (клопотання) прийняв наказ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

На думку позивача відмова ГУ Держгеокадастру у Львівській області в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Топорівської сільської ради Буського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 1,0000 га, яка оформлена зазначеним вище наказом, прийнята з порушенням вимог чинного законодавства України, яке регулює порядок отримання земельної ділянки із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації. Як на підставу відмови у наданні такого дозволу, відповідач покликається на те, що земельна ділянка знаходиться у користуванні третіх осіб та відсутнє погодження землекористувача. Проте, позивач зазначає, що в наказі не зазначено жодних даних про користувачів, які на законних підставах використовували б земельну ділянку, яку він має намір отримати у власність. З огляду на наведене, позивач вважає зазначені дії відповідача протиправними та такими, що вчинені з порушенням норм Земельного кодексу України, а тому звернувся до суду за судовим захистом.

Ухвалою від 24.12.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Залучив третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Топорівську сільську раду Буського району Львівської області.

Відповідач 27.01.2020 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Стверджує про законність відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка оформлена наказом від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ, з тих підстав, що земельна ділянка перебуває у користуванні третіх осіб, відтак відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) відповідно до пункту 6 статті 18 Земельного кодексу України. Відповідач зазначає, що бажана земельна ділянка на яку претендує позивач знаходиться на сформованій земельній ділянці сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 21,6304 га. з присвоєним номером №:14:002:0021. Окрім цього відповідач вказує на безпідставність позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача, оскільки такі вимоги суперечать принципу дискреційності повноважень суб`єкта владних повноважень.

Також, відповідач зазначає, що позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують факт наявності моральної шкоди, ні в чому вона полягає у відповідності до ст.23 ЦК України, ким та в якій мірі вона була завдана, наявність причинного зв`язку між протиправними діями та можливим завданням такої шкоди. З огляду на наведене, відповідач вважає, що в задоволені позову необхідно відмовити.

Позивач 19.02.2019 подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому вказує на те, що відповідач не назвав жодного користувача земельних ділянок в кого конкретно необхідно отримати погодження (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України) та не пред`явив жодного документа на право постійного користування земельною ділянкою і його державної реєстрації.

Від третьої особи - Топорівської сільської ради Буського району Львівської області пояснень щодо позову не надходило.

Ухвалою від 26.12.2019 суд повернув без розгляду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалами від 04.01.2020 та від 25.01.2020 суд відмовив у задоволенні заяв позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 28.01.2020 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується копією посвідчення (категорія 1) серії №005373 від 06.11.2019.

07.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Топорівської сільської ради Буського району Львівської області із заявою про погодження надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в с.Топорів Буського району, Львівської області.

29.10.2019 Топорівська сільська рада Буського району Львівської області на XXXIV сесії VII скликання прийняла рішення №344 «Про надання погодження ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради за межами населеного пункту».

06.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1 гектар для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які були у постійному користуванні його матері ОСОБА_2 та інших суміжних ділянок, яка згідно даних Публічної кадастрової карти розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002.

До вказаної заяви позивачем додано: ксерокопію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, ксерокопію рішення Топорівської сільської ради від 29.10.2019 №344, ксерокопію викопіювання з Публічної кадастрової карти, на якій зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, ксерокопію паспорта ОСОБА_1 , ксерокопію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, ксерокопію Державного акта на право постійного користування землею серії ІV №004703 виданого 01.12.1999 Топорівською сільською радою ОСОБА_2 , ксерокопію рішення Буського районного суду від 29.05.2019, ксерокопію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності.

20.11.2019 Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області прийнято наказ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» №13-8351/16-19-СГ, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Топорівської сільської ради Буського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 1,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: земельна ділянка, знаходиться в користуванні третіх осіб. Відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись із таким рішенням та діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 1 ст.3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За змістом ч.ч.2, 3 ст.22 ЗК України, до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частинами 1 та 4 ст.5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 №742-IV передбачено, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналізуючи зміст наведених норм, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивовану відмову у його наданні.

Суд встановив, що за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач прийняв наказ від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Матеріалами справи підтверджено, що звертаючись у Головне управління Держгеокадастру у Львівській області позивач дотримався передбачених ч.6 ст.118 ЗК України вимог до форми та змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність. Адже ні у спірному наказі-відмові, ні у відзиві на позовну заяву, відповідач жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не вказав.

Водночас, наведеними вище положеннями ЗК України визначено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Такими підставами може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Про виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прямо зазначено також і в ухвалі Конституційного Суду України «Про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України» від 29.09.2015 N 44-у/2015 (Справа N 2-40/2015).

Суд встановив, що ГУ Держгеокадастру у Львівській області за результатами розгляду клопотання прийнято наказ та повідомлено позивача, що земельна ділянка на яку він претендує, знаходиться в користуванні третіх осіб, а також відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Однак, такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки законодавством не передбачено.

Крім цього, відповідачем ні в оскаржуваному наказі від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», ні в інших доданих ним до матеріалів справи документах не вказано, в яких саме третіх осіб знаходиться в користуванні земельна ділянка на яку претендує позивач, а також якого саме землекористувача мало бути погодження.

Відповідач при прийнятті рішення повинен враховувати позиції органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, однак, лише ті, які передбачені виключно законом (ч.7 ст.118 та ч.3 ст. 123 ЗК України) та які надійшли у десятиденний строк.

Як слідує з матеріалів справи, Топорівська сільська рада Буського району Львівської області на XXXIV сесії VII скликання прийняла рішення №344 «Про надання погодження ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради за межами населеного пункту», яким вирішила не заперечувати про надання погодження ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 1,00 га. для передачі земельної ділянки у власність на території Топорівської сільської ради за межами населеного пункту.

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість оскаржуваного наказу відповідач не навів, натомість такий прийнято лише з формальних підстав.

За встановлених обставин суд приходить висновку, що наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Топорівської сільської ради Буського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 1,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним ч.3 ст.2 КАС України, а тому порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання його протиправним та скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, в межах норм безоплатної приватизації (до 2-х гектарів), за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області, які були у постійному користуванні матері ОСОБА_1 ОСОБА_2 (згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ІУ-ЛВ №004703, виданого Топорівською сільською радою та зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за №32) та інших, вільних суміжних ділянок (згідно даних Публічної кадастрової карти земельна ділянка, яку позивач має намір отримати у власність, розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002), суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд встановив, що земельна ділянка на яку претендує позивач знаходиться в межах сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 21,6304 га з присвоєним кадастровим номером №:14:002:0021.

З відзиву на позовну заяву судом встановлено, що така земельна ділянка сформована на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 12.02.2019 та зареєстрована у Державному земельному кадастрі 18.12.2019, тобто після прийняття оскаржуваного рішення відповідачем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки було б формою втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, суд вважає, що в задоволені вказаної позовної вимоги необхідно відмовити.

Водночас, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області за межами населеного пункту.

Щодо вимоги про стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., суд зазначає таке.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіюванні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, з метою встановлення моральної шкоди, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина та інші обставини, що мають значення для вирішення

Суд зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

З аналізу доданої позивачем виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1674 від 31.12.2019, судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 21.12.2019 по 31.12.2019 перебував на стаціонарному лікуванні у Буській центральній лікарні в неврологічному відділенні.

Проте, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не наведено причинного зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю відповідача та понесеними позивачем матеріальними витратами, а також саме такого розміру шкоди, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог ОСОБА_1 системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий поверненню на його користь не підлягає.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ заступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Самойлової Зої від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області за межами населеного пункту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 05.03.2020

Суддя Р.І. Кузан