Справа № 805/5018/15-а
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2020-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2020 року

Київ

справа №805/5018/15-а

адміністративне провадження №К/9901/27264/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області

на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року (головуючий суддя - Галатіна О.О.)

та на ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2016 року (колегія суддів: головуючий суддя - Сухарьок М.Г., судді - Блохін А.А., Гаврищук Т.Г.)

у справі №805/5018/15-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго»

до Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 19.11.2015 №/6656,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області (далі - ДПІ у м. Краматорську) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення- рішення від 19.11.2015 №/6656.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про правомірність визначення Товариством своїх податкових зобов`язань та протиправність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення контролюючого органу.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2016 року, адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області №/6656 від 19.11.2015 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 4 453 883 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 2 226 941 грн 50 коп.;

- стягнуто з Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» судовий збір у розмірі 100 212 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що надані позивачем первинні документи підтверджують реальність виконання укладеного між позивачем та ТОВ «Темп ЛТД-А» договору поставки, а висновки контролюючого органу про відсутність реального виконання умов зазначеного договору не підтверджені жодними належними доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях посадових осіб контролюючого органу.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає про відсутність реального здійснення поставки товару на виконання умов договору поставки від 29.08.2014 №29/08-14, а також вказує на те, що господарські відносини позивача та ТОВ «Темп ЛТД-А» спрямовані на мінімізацію податкових зобов`язань Товариства, посилаючись при цьому на акт іншого органу державної фіскальнох служби «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Інтеграл»» (контрагента контрагента позивача) та відомості інформаційних баз контролюючого органу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами відповідача у період з 20.10.2015 по 02.11.2015 проведено позапланову документальну невиїзну перевірку позивача з питань підтвердження фінансово-господарських відносин з платником податків ТОВ «Темп ЛТД-А» за період з 01.01.2015 по 31.03.2015.

За результатами перевірки складено акт від 04.11.2015 року №105/05-15-22-02-34657789.

Згідно висновків Акта перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про порушення Товариством вимог:

- п.198.1, п.198.3 ст. 198, ст.185, п.п.188.1 ст.188, ст.22, п.п.14.1.36, п.п. 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України із змінами та доповненнями, в результаті чого ним завищено суму податкового кредиту та занижено податок на додану вартість до сплати на суму 4 453 883 грн, у тому числі за січень 2015 року у сумі 3 056 651 грн, лютий 2015року у сумі 1 397 232 грн.

На підставі Акта перевірки, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення - рішення від 19.11.2015 №/6656, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 6 680 824 грн 50 коп., з яких за основним платежем - 4 453 883 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами)- 2 226 941 грн 50 коп.

Контролюючий орган дійшов висновку про протиправність формування Товариством податкового кредиту за результатами здійснення господарських операцій з ТОВ «Темп ЛТД-А», оскільки вони реально не виконувались, а були спрямовані на мінімізацію податкових зобов`язань Товариства.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України в редакції, що були чинними на момент їх виникнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.181, п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.3 статті 138 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Отже, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 серпня 2014 року між позивачем (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Темп ЛТД-А" (Постачальник) укладено договір поставки №29/08-14, за умовами якого Постачальник зобов`язувався передавати (поставляти) Покупцю ТМЦ (вугілля марки АШ (0-6)), а покупець зобов`язується приймати зазначене вугілля та оплачувати його вартість, на умовах, передбачених цим договором.

На підтвердження реального виконання умов зазначеного договору, позивач надав суду копії актів прийому - передачі партій вугільної продукції, розрахунків ціни та вартості вугілля, платіжних доручень, податкових накладних, тощо. Також позивачем надано договір відповідального зберігання від 29.11.2014 та договір оренди від 01.11.2014.

У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраними судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування своїх податкових зобов`язань.

Зокрема, судами досліджено вказані вище первинні документи, які згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку.

Вказані документи, містять відомості які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентом.

Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладеного договору та специфіку придбаного товару/послуг, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарської операції, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час вирішення спору), за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентом сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Крім того, касаційна скарга дублює зміст апеляційної скарги та не містить жодних конкретних доводів незаконності рішень судів попередніх інстанцій та доказів на спростування реального виконання укладених між позивачем та вказаним вище контрагентом угод.

Також, колегія суддів зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції було обґрунтовано відхилено доводи відповідача щодо відсутності реального здійснення господарських операцій позивача з вказаним вище контрагентом, оскільки такі висновки контролюючого органу ґрунтувались виключно на акті про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача та відомостях, що містяться у базі даних «Податковий блок», оскільки податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента суб`єкта господарювання носить виключно інформативний характер, а акт перевірки не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує відповідні обставини, а у разі порушення контрагентами податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для таких контрагентів.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2016 року -без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова