Справа № 460/2706/19
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2020 року м. Рівне №460/2706/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник адвокат Курись О.П.,

відповідача: представники Яцюк Л.О., Тонконоженко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
доГоловного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області
про визнання протиправними та скасування рішень, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області (далі - ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області, відповідач), в якому просила визнати протиправними та скасувати рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019 та №04-02-17/01-11/4021-19 від 16.09.2019.

В обґрунтування позову позивач вказала на безпідставність позиції відповідача щодо неможливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з розбіжністю наданих в проекті документів та назвою об`єкта, від якого визначається санітарно-захисна зона; недотримання санітарно-захисної зони між джерелами шкідливості та межею прилеглої житлової забудови.

Позивач покликається до норм Конституції України, які закріплюють основні права та свободи людини і громадянина, а також до рішення Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 у справі № 1-10/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), та зазначає, що конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі.

Позивач зазначила, що в поданих нею заявах від 30.07.2019 та від 04.09.2019 ставилось питання щодо прийняття рішення про можливість видачі дозволу на викиди.

Однак, приймаючи оскаржені рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди, суб`єкт владних повноважень вийшов за межі не лише питання, поставленого у заявах, а й самостійно та безпідставно, а також необґрунтовано в оскаржуваних рішеннях встановив санітарно-захисту зону в розмірі 50 м.

Покликаючись до положень ч.1 ст.23, ч.1 ст.24 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" № 2707-ХІІ від 16.10.1992 (далі - Закон № 2707-ХІІ), позивач вказує, що санітарно-захисні зони встановлюються лише у випадках розміщення (будівництва) нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, та зазначає, що ні означеним законом, ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено випадки встановлення санітарно-захисних зон для існуючих та діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря. Відповідач в оскаржених рішеннях зазначив, що об`єкт, відносно якого приймається рішення, зданий в експлуатацію відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації № РВ 31 - 2013 року, та не наводить, відповідно до якого закону чи підзаконного акту приймається рішення для встановлення санітарно-захисної зони у випадку, не передбаченому ч.1 ст.24 Закон № 2707-ХІІ, а саме для існуючого та діючого об`єкту.

Тобто, при прийнятті оскаржених рішень суб`єкт владних повноважень встановив обставину, що об`єкт існуючий та діючий, а не планується його розміщення (будівництво) чи реконструкція, а відтак встановив обставину, яка не передбачає прийняття рішення щодо встановлення санітарно-захисної зони.

Окрім цього, позивач вказала на порушення відповідачем положень пунктів 1, 5, 6 Порядку проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, які отримали такі дозволи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 302 (далі - Порядок № 302). Вказаними нормами Порядку № 302 встановлений порядок, згідно з яким звернення суб`єкта господарювання щодо отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин подається до дозвільного центру, який в свою чергу передає його з документами до Держсанепідслужби, функції якої на даний час виконує Держпродспоживслужба, після чого остання впродовж 15 днів здійснює їх розгляд та приймає відповідне рішення.

Позивач зазначила, що вказаним Порядком не передбачено подання суб`єктом господарювання заяви та документів безпосередньо до Держпродспоживслужби для вирішення питання про можливість видачі дозволу на викиди, а відтак Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, отримавши подані ФОП ОСОБА_1 заяви, було зобов`язане повідомити, що такі заяви подані не в установленому порядку, а відтак не можуть бути розглянуті та вирішені. Однак, відповідачем свідомо допущено порушення встановленого порядку розгляду документів.

Окрім цього, позивач покликається до ч.1 ст.114 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 25, 50 Закону України "Про землеустрій", якими встановлено, що виключно документацією із землеустрою встановлюються санітарно-захисні зони, та зазначає, що відповідно до технічної документації "Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу та в оренду строком на 50 років громадянці ОСОБА_1 для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів за рахунок частини забудованих земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, які знаходяться в оренді кооперативу "Імпульс", підприємця ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , виконаного КП "Рівненське МБТІ", не містить акту перенесення в натуру (на місцевість) меж зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель. Вказаний проект землеустрою відповідає вимогам діючого санітарного законодавства, про що вказує Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 03.12.2008 № 02.02-22/4045.

Відтак, позивач зазначив, що при формуванні земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , на якій розміщене стаціонарне джерело викидів, не було встановлено будь-якої санітарно-захисної зони.

Окрім цього, позивач покликається до положень ч.1 ст.194 ЗК України, статей 1, 14,15, 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр", та зазначає, що як слідує з витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки за адресами АДРЕСА_3 , в Державному земельному кадастрі відсутні відомості щодо обмеження у використанні вказаних земельних ділянок у зв`язку з наявністю санітарно-захисної зони для земельної ділянки чи об`єктів за адресою АДРЕСА_2 . Отже, вказані документи підтверджують ту обставину, що для земельної ділянки чи об`єктів за адресою АДРЕСА_2 будь-які санітарно-захисні зони не встановлювались, а відтак обґрунтування оскаржуваних рішень в частині того, що не дотримано санітарно-захисної зони між джерелами шкідливості та межею прилеглої житлової забудови, є безпідставним.

Окрім цього, позивач покликається до положень Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 07.07.2011 № 109, зареєстровано у Міністерстві юстиції України 22.07.2011 за №012/19650, в редакції, чинній на 05.06.2012, та зазначає, що при проектуванні нового та реконструкції існуючих об`єктів замовник будівництва зобов`язаний отримати містобудівні умови та обмеження, які є обов`язковими при проектуванні та виконанні будівельних робіт, та які в свою чергу видаються з урахуванням будівельних норм та стандартів, зокрема, санітарних правил планування та забудови.

Однак, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 05.06.2012 № 01-М/78, що видані Управлінням містобудування та архітектури для об`єкта будівництва "Реконструкція 36/1000 частин ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів" відповідають цільовому призначенню земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , не передбачають наявність санітарно-захисних зон, а отже і при проектуванні реконструкції об`єкту нерухомого майна під майстерню по ремонту автомобілів не було встановлено будь-яких санітарно-захисних зон. На підставі вказаних містобудівних норм та обмежень впродовж 2013 року ОСОБА_1 проведено реконструкцію належного об`єкту нерухомого майна під майстерню з ремонту автомобілів, який введений в експлуатацію відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації № РВ 313357931 від 23.12.2013. Відтак, позивач вважає, що реконструкція об`єкту нерухомого майна під майстерню з ремонту автомобілів відповідає будівельним нормам та стандартам, в тому числі й Державним санітарним правилам планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом МОЗ України № 173 від 19.06.1996.

Окремо позивач зауважила, що Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області набуло повноважень Головного управління Держсанепідслужби у Рівненській області з 2016 року, тобто після отримання ОСОБА_1 земельної ділянки та проведення реконструкції об`єкта. Однак, до кінця 2015 року ні територіальним підрозділом Головного управління Держсанепідслужби у Рівненській області - Міською санітарно-епідеміологічною станцією, ні самим Головним управлінням не вбачалось жодних порушень діяльності майстерні з ремонту автомобілів за адресою АДРЕСА_2 без встановлення санітарно-захисної зони. Зокрема, 15.05.2007 Головним державним санітарним лікарем м. Рівне листом № 02.02-10/1802 надано погодження дільниці рихтувально-зварювальних робіт та підготовки автомобілів до фарбування з частковим підфарбуванням. Також відповідно до проведених впродовж 2011-2012 років перевірок дотримання санітарного законодавства встановлено наявність та діяльність з підготовкою автомобілів до фарбування та їх фарбування за допомогою фарбувальної камери, при цьому порушень вимог Державних санітарних правил планування а забудови населених пунктів не встановлено.

Позивач також зазначила, що попереднім суб`єктом владних повноважень, який був уповноважений здійснювати нагляд за дотриманням вимог Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом МОЗ України № 173 від 19.06.1996, не приймалося рішення про встановлення санітарно-захисних зон, при тій умові, що відведення земельної ділянки з цільовим призначенням для реконструкції під майстерню з ремонту автомобілів, а також проведення самої реконструкції об`єкта нерухомого майна під майстерню з ремонту автомобілів.

Окрім цього, в оскаржених рішеннях не обґрунтовано нормативно висновок відповідача, що майстерня з ремонту автомобілів не відповідає вимогам станції технічного обслуговування.

З наведених підстав позивач просила оскаржені рішення визнати протиправними та скасувати.

Ухвалою суду від 15.10.2019 позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивач допущені недоліки позовної заяви усунув (а.с.113-122 т.1), відтак позовна заява вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 22.10.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач позов не визнав повністю з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (а.с.141-149 т.1). Зокрема, зазначив, що Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області розглянуло заяву №Вх-17/01-12/3451-19 від 30.07.2019, документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами ФОП ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_4 , та заяву № Вх-17/01-12/3853-19 від 04.09.2019, документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для станції технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_5 .

Заяви було розглянуто та видано відповідні рішення в 15-ти денний термін, який передбачено Постановою Кабінету Міністрів України №302 від 13.03.2002.

Дані рішення видано у зв`язку з наступними зауваженнями:

- розбіжністю наданих в проекті документів та назвою об`єкта, від якого визначається санітарно-захисна зона;

- недотриманням санітарно-захисної зони між джерелами шкідливості та межею прилеглої житлової забудови.

Так, у наданих в проекті документах цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовано підприємство та для якого визначається обсяги викидів в атмосферне повітря, є реконструкція існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів (відповідно до представлених державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 № НОМЕР_2 та №8044997).

Крім того, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації №РВ 31 від 23.11.2013 встановлено цільове призначення об`єкту - майстерня по ремонту автомобілів.

І тільки в пункті 4 обґрунтовуючих матеріалів проектною організацією (ТОВ «Амаді-Україна») даний об`єкт визначено як станцію технічного обслуговування автомобілів з санітарно-захисною зоною 15м без належного обґрунтування.

Покликаючись до постанови Кабінету Міністрів України №643 від 03.07.2013, відповідач вказав, що: ремонт - це операції з відновлення справності колісних транспортних засобів, їх складових частин (систем) або відновлення їх ресурсу; технічне обслуговування - технологічна операція або комплекси операцій, що виконуються з дотриманням вимог, установлених експлуатаційною документацією та інформаційним забезпеченням.

Тобто, станція технічного обслуговування автомобілів не передбачає джерел викидів, тому відповідно до ДСП-173-96 станцію технічного обслуговування прирівняно до гаражів та автостоянок, для яких встановлюється санітарний розрив, а не санітарно-захисна зона.

Відповідач вважає, що оскаржені рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди було видано правильно та обґрунтовано, відповідно до законодавства України, оскільки в даному конкретному випадку в майстерні по ремонту автомобілів є фарбувальна дільниця, яка має стаціонарні джерела викидів та повинна відокремлюватися від території житлової забудови для забезпечення зменшення або відсутності негативного впливу на стан здоров`я людей тих речовин, які можуть викидатися в атмосферне повітря в результаті здійснення такої господарської діяльності.

Відповідач зауважив, що в наданих до позовної заяви додатках відсутня будь-яка інформація, яка вказує на те, що об`єкт ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 є станцією технічного обслуговування. В документах, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами ФОП ОСОБА_1 за вищевказаною адресою, в розділі 7, зазначено, що до переліку видів забруднюючих речовин відносяться такі речовини, як ксилол, толуол, бутилацетат, спирт бутиловий, спирт етиловий, ацетон, етилацетат, етилцелозольв, неметанові леткі органічні сполуки. Дані речовини можуть мати негативний вплив на стан здоров`я населення, що проживає поруч таких джерел викидів.

Згідно з «Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів», затверджених наказом МОЗ України №173 від 19.16.1996, санітарно-захисна зона для майстерні по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею та СТО з фарбувальною дільницею не конкретизована.

Тому Головним управлінням Держпродспоживслужби в Рівненській області даний вид діяльності було прирівняно до V класу санітарної класифікації підприємств, з мінімальною санітарно-захисною зоною, яка передбачена ДСП-173-96. А саме, санітарно-технічні споруди та установки комунального призначення - підприємства по обслуговуванню автомобілів - санітарно-захисна зона становить 50 м.

Разом з тим ФОП ОСОБА_1 у разі незгідності з таким висновком, керуючись п.5.9. ДСП-173-96 було запропоновано звернутися до профільних організацій для встановлення санітарно-захисної зони для конкретного об`єкту, оскільки станом на сьогодні Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області не уповноважене видавати висновки державної санітарно-епідеміологічної експертизи.

Також відповідач зауважив, що згідно з Актами перевірки дотримання вимог санітарного законодавства від 23.02.2011, 20.03.2011, 12.08.2012, які додані до позовної заяви, працівниками Рівненської міської санітарно-епідеміологічної станції було встановлено наявність фарбувальної дільниці та неодноразово було надано пані ОСОБА_1 пропозиції щодо отримання Висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи на даний об`єкт, де було б зазначено нормативну санітарно-захисну зону. Відсутність цього Висновку свідчить про хронічне порушення вимог чинного санітарного законодавства громадянкою ОСОБА_1 . Окрім цього, позивачем не надано документи, в яких може бути зазначена інформація щодо санітарно-захисної зони даного об`єкту та які видавалися органами Держсанепіднагляду, а саме форма 301/о «Висновок щодо вибору (відводу) земельної ділянки під забудову» та форма 303/о «Протокол експертизи проекту будівництва (реконструкції)».

Відповідач також заперечив порушення процедури розгляду поданих ФОП ОСОБА_1 документів та зазначив, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №302 від 13.03.2002 «Про затвердження Порядку проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи» Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області задіяне до процесу отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами підприємств. Зокрема передбачено видачу рішення щодо можливості/неможливості отримання дозволу.

Відповідно до п.5 вищенаведеної Постанови передбачено, що суб`єкт господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, для отримання дозволу подає до Мінприроди, а суб`єкт господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, - дозвільному центру у письмовій та в електронній формі документи, підготовлені відповідно до затвердженої Мінприроди інструкції про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, а також вміщує в місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про намір отримати дозвіл із зазначенням адреси місцевої держадміністрації, до якої можуть надсилатися зауваження громадських організацій та окремих громадян .

Разом з тим, Законом України «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», Законом України «Про адміністративні послуги» та розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.05.2014 №523-р «Деякі питання надання адміністративних послуг органів виконавчої влади через центри надання адміністративних послуг», послуга з отримання рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами не віднесена до адміністративних послуг, а тому не надається через Центр надання адміністративних послуг.

З наведених підстав відповідач просив відмовити в позові в повному обсязі.

Представник позивача подав відповідь на відзив (а.с.162-164 т.1), в якому, зокрема, зазначив, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є "Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів" код 45.20. У відповідності до Національного класифікатора України Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010 Наказ Держспоживстандарту України від 11.10.2010 № 457, клас економічної діяльності код 45.20 включає, серед іншого, технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, а зокрема: напилення та фарбування.

Покликаючись до пункту 2 Технічного регламенту з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 03.07.2013, представник позивача вважає, що фарбувальна камера є засобом технічного обслуговування та ремонту, а фарбування є частиною операцій з ремонту як запчастин автомобіля, так і його самого.

Підготовче засідання 11.12.2019 відкладено за клопотанням представника позивача.

В підготовче засідання 23.12.2019 представник позивача повторно не прибув без повідомлення причин. Протокольною ухвалою від 23.12.2019 суд ухвалив підготовче провадження закрити та призначити справу до судового розгляду по суті на 08.01.2020.

В судовому засіданні 08.01.2020 судом задоволено клопотання представника позивача про долучення до справи додаткових доказів, які з поважних причин не були подані в підготовчому засіданні.

Учасники справи також подали витребувані за ініціативою суду додаткові докази.

В судовому засіданні представники сторін повністю підтримали свої вимоги та заперечення з підстав, наведених ними в заявах по суті справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх дослідженими в судовому засіданні доказами, наданими сторонами за власною ініціативою та на вимогу суду, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд встановив такі фактичні обставини та спірні взаємовідносини сторін.

Матеріалами справи стверджено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 09.10.1998, номер запису про включення відомостей до ЄДР 2 012700 (а.с.104 т.1).

30.07.2019 ФОП ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області з заявою (вхідний номер Вх-17/01-12/3451-19 від 30.07.2019), якою просила розглянути документи та прийняти рішення щодо видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря для ФОП ОСОБА_1 , зазначивши, що об`єктом експертизи є документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами; розробник документів: Товариство з обмеженою відповідальністю "Амаді-Україна"; місцезнаходження об`єкта: м. Рівне, вул. Крейдяна,50 (а.с.221 т.1).

Суд встановив, що ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області за результатом розгляду заяви Вх-17/01-12/3451-19 від 30.07.2019, документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , прийнято Рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019, у зв`язку з наступними зауваженнями:

- розбіжністю наданих в проекті документів та назвою об`єкта, від якого визначається санітарно-захисна зоні;

- недотриманням санітарно-захисної зони між джерелами шкідливості та межею прилеглої житлової забудови.

В рішенні зазначено, що у наданих в проекті документах цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовано підприємство, для якого визначаються обсяги викидів в атмосферне повітря, є реконструкція існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів.

Разом з тим, в пункті 4 обґрунтовуючих матеріалів даний об`єкт визначено як станцію технічного обслуговування автомобілів з санітарно-захисною зоною 15 м. Станція технічного обслуговування автомобілів не передбачає джерел викидів, тому зона визначається від стін станції. В даному конкретному випадку в майстерні по ремонту автомобілів є фарбувальна дільниця, яка має стаціонарні джерела викидів.

Покликаючись до "Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів", затверджених наказом МОЗ України № 173 від 19.16.1996, в рішенні зазначено, що санітарно-захисна зона для майстерні по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею не конкретизована. Даний вид діяльності можна прирівняти до V класу санітарної класифікації підприємств, а саме санітарно-технічні споруди та установки комунального призначення - підприємства по обслуговуванню автомобілів.

Також в означеному рішенні роз`яснено, що в разі незгоди з встановленою санітарно-захисною зоною в 50 м, можна звернутися до ДУ "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва НАМНУ" та Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів для встановлення санітарно-захисної зони під конкретний вид діяльності - майстерня по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею.

Між джерелами шкідливості майстерні по фарбуванню автомобілів та територією прилеглої житлової забудови необхідно дотримуватися санітарно-захисної зони в 50 м. Відповідно до представлених обґрунтовуючих матеріалів чіткої відстані від джерел шкідливості до території прилеглої житлової забудови не визначено, орієнтовна відстань становить 30-35 м (а.с.14-15 т.1).

Окрім цього, ФОП ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області з листом (Вх-17/01-12/3853-19 від 04.09.2019) (а.с.222-223 т.1), в якому просила повторно розглянути розроблені ТОВ "Амаді-Україна" документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами станції технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 , що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , і прийняти рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин.

При цьому, ФОП ОСОБА_1 вказувала, що усунуто розбіжності в назві об`єкта, від якого визначається санітарно-захисна зона і приведено у відповідність до вимог ДК 009:2020 (КВЕД-2010) - 45.20 (технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів) та додатку № 10 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом МОЗ України від 19.06.1996 № 173; вказувала на невідповідність зазначеної в рішенні інформації, що станція технічного обслуговування автомобілів не передбачає джерел викидів; зазначала, що станція технічного обслуговування автомобілів не може бути прирівнена до 5 класу небезпеки санітарної класифікації підприємств, оскільки належна їй станція технічного обслуговування автомобілів в більшості надає послуги громадянам; визначена у рішенні відстань від джерел шкідливості навіть до території прилеглої житлової забудови у 49,5 м підтверджує, що розмір СЗЗ у 15 м згідно з додатком № 10 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів повністю дотримано. Також ФОП ОСОБА_1 покликалась до статті 114 ЗК України, зазначала, що встановлення санітарно-захисних зон здійснюється на підставі проектів землеустрою. При цьому, відповідно до затвердженого рішенням Рівненської міської ради № 2806 від 01.10.2009 проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки у власність шляхом викупу не було встановлено будь-яких санітарно-захисних зон навколо означеної земельної ділянки. Таким чином, питання наявності санітарно-захисної зони для об`єкту - майстерня по ремонту автомобілів, вирішено уповноваженими органами.

З наведених підстав ФОП ОСОБА_1 просила повторно розглянути її звернення та надати рішення щодо можливості отримання дозволу на викиди (222-223 т.1).

Суд встановив, що ГУ Держпродспоживслужби, розглянувши лист ФОП ОСОБА_1 №Вх-17/01-12/3853-19 від 04.09.2019, документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для станції технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , прийнято Рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-17/01-11/4021-19 від 16.09.2019 з урахуванням зауважень, що аналогічні зазначеним у спірному рішенні № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019. Також зазначено, що у наданих в проекті документах наводиться опис технологічного процесу фарбування автомобілів в фарбувальній камері з джерелом викидів. Повторно роз`яснено, що в станції технічного обслуговування автомобілів відсутні джерела викидів, тому розриви від СТО і житловою забудовою нормуються від стін станції до стін житлового будинку, а не від джерел викидів до межі житлової забудови.

Разом з тим, Головне управління вважає, що даний об`єкт є майстерня по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею СЗЗ якої можна прирівняти до V класу, зокрема підприємства по обслуговуванню автомобілів. Між джерелами шкідливості майстерні по фарбуванню автомобілів та територією прилеглої житлової забудови необхідно дотримуватись санітарно-захисної зони в 50 м (а.с.16-17 т.1).

Вважаючи рішення ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019 та № 04-17/01-11/4021-19 від 16.09.2019 протиправними, позивач звернулась до суду з позовом про їх скасування.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд враховує такі релевантні джерела права.

Стаття 16 Конституції України. Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Стаття 19 Конституції України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина сьома статті 41 Конституції України. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 42 Конституції України. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (частина перша).

Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (частина четверта).

Стаття 50 Конституції України. Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди (частина перша).

Стаття 66 Конституції України. Кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища" від 25.06.1991 № 1264-XII (далі - Закон №1264-XII), в преамбулі якого зазначено, що охорона навколишнього природного середовища, раціональне використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини - невід`ємна умова сталого економічного та соціального розвитку України.

З цією метою Україна здійснює на своїй території екологічну політику, спрямовану на збереження безпечного для існування живої і неживої природи навколишнього середовища, захисту життя і здоров`я населення від негативного впливу, зумовленого забрудненням навколишнього природного середовища, досягнення гармонійної взаємодії суспільства і природи, охорону, раціональне використання і відтворення природних ресурсів.

Відповідно до статті 1 Закону №1264-XII завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища є регулювання відносин у галузі охорони, використання і відтворення природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки, запобігання і ліквідації негативного впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, збереження природних ресурсів, генетичного фонду живої природи, ландшафтів та інших природних комплексів, унікальних територій та природних об`єктів, пов`язаних з історико-культурною спадщиною.

Відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством (стаття 2 Закону №1264-XII).

Статтею 3 Закону №1264-XII визначено основні принципи охорони навколишнього природного середовища, в числі яких, зокрема:

пріоритетність вимог екологічної безпеки, обов`язковість додержання екологічних стандартів, нормативів та лімітів використання природних ресурсів при здійсненні господарської, управлінської та іншої діяльності;

гарантування екологічно безпечного середовища для життя і здоров`я людей;

запобіжний характер заходів щодо охорони навколишнього природного середовища.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1264-XII кожний громадянин України має право на безпечне для його життя та здоров`я навколишнє природне середовище.

Відповідно до статті 10 Закону №1264-XII екологічні права громадян забезпечуються, зокрема: проведенням широкомасштабних державних заходів щодо підтримання, відновлення і поліпшення стану навколишнього природного середовища; обов`язком центральних органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій здійснювати технічні та інші заходи для запобігання шкідливому впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, виконувати екологічні вимоги при плануванні, розміщенні продуктивних сил, будівництві та експлуатації об`єктів економіки; здійсненням державного та громадського контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Статтею 16 Закону №1264-XII встановлено, що управління охороною навколишнього природного середовища полягає у здійсненні в цій галузі функцій спостереження, дослідження, стратегічної екологічної оцінки, оцінки впливу на довкілля, контролю, прогнозування, програмування, інформування та іншої виконавчо-розпорядчої діяльності.

Державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюють Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві ради та виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, державні органи по охороні навколишнього природного середовища і використанню природних ресурсів та інші державні органи відповідно до законодавства України.

Державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, а на території Автономної Республіки Крим - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища та інші державні органи, до компетенції яких законами України віднесено здійснення зазначених функцій.

Правові і організаційні основи та екологічні вимоги в галузі охорони атмосферного повітря визначає Закон України "Про охорону атмосферного повітря" від 16.10.1992 № 2707-XII (далі - Закон № 2707-XII), в преамбулі якого зазначено, що атмосферне повітря є одним з основних життєво важливих елементів навколишнього природного середовища. Цей Закон спрямований на збереження та відновлення природного стану атмосферного повітря, створення сприятливих умов для життєдіяльності, забезпечення екологічної безпеки та запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище.

За визначеннями, наведеними в статті 1 Закону № 2707-XII, охорона атмосферного повітря - система заходів, пов`язаних із збереженням, поліпшенням та відновленням стану атмосферного повітря, запобіганням та зниженням рівня його забруднення та впливу на нього хімічних сполук, фізичних та біологічних факторів;

забруднення атмосферного повітря - змінення складу і властивостей атмосферного повітря в результаті надходження або утворення в ньому фізичних, біологічних факторів і (або) хімічних сполук, що можуть несприятливо впливати на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища;

забруднююча речовина - речовина хімічного або біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища;

викид - надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин;

джерело викиду - об`єкт (підприємство, цех, агрегат, установка, транспортний засіб тощо), з якого надходить в атмосферне повітря забруднююча речовина або суміш таких речовин.

Статтею 2 Закону № 2707-XII встановлено, що відносини в галузі охорони атмосферного повітря регулюються цим Законом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 3 Закону № 2707-XII державне управління в галузі охорони атмосферного повітря відповідно до закону здійснюють:

Кабінет Міністрів України;

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища;

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища;

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, інші центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування.

Відповідно до приписів статті 10 Закону № 2707-XII підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані, зокрема: здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів.

Регулювання викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарних джерел регламентовано в статті 11 Закону № 2707-XII, якою встановлено, що для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік забруднюючих речовин переглядається Кабінетом Міністрів України не менше одного разу на п`ять років за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

За поданням обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища і центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, органи місцевого самоврядування з урахуванням особливостей екологічної ситуації регіону, населеного пункту можуть додатково встановлювати перелік забруднюючих речовин, за якими здійснюється регулювання їх викидів на відповідній території.

За поданням обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища і центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, органи місцевого самоврядування, у разі перевищення нормативів екологічної безпеки, на відповідній території затверджують відповідно до закону програми оздоровлення атмосферного повітря, здійснюють заходи щодо зменшення забруднення атмосферного повітря.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

До першої групи належать об`єкти, які взяті на державний облік і мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До другої групи належать об`єкти, які взяті на державний облік і не мають виробництв або технологічного устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До третьої групи належать об`єкти, які не належать до першої і другої груп.

Строк дії дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, - сім років, об`єкт якого належить до другої групи, - десять років, об`єкт якого належить до третьої групи, - необмежений.

Перелік установ, організацій та закладів, яким надається право на розробку документів, що обгрунтовують обсяги викидів для підприємств, установ, організацій та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Дозволи на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря видаються за умови:

неперевищення протягом строку їх дії встановлених нормативів екологічної безпеки;

неперевищення нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел;

дотримання вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин.

У разі зміни параметрів джерел викидів, їх кількості, кількісного та якісного складу забруднюючих речовин, заходів із зниження їх кількості до зазначених дозволів вносяться зміни.

Якщо за результатами спостережень за станом атмосферного повітря або розрахунковими даними встановлено зони, де внаслідок причин об`єктивного характеру встановлено перевищення нормативів екологічної безпеки, приймається рішення про поетапне зниження викидів забруднюючих речовин підприємствами, установами, організаціями та громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності. Тривалість кожного етапу та необхідне зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин на кожному етапі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Порядок проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності, які отримали такі дозволи, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Стаття 23 Закону № 2707-XII встановлює, що проектування, будівництво і реконструкція підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, удосконалення існуючих і впровадження нових технологічних процесів та устаткування здійснюються з обов`язковим дотриманням норм екологічної безпеки, державних санітарних вимог і правил на запланованих для будівництва та реконструкції підприємствах та інших об`єктах, а також з урахуванням накопичення і трансформації забруднення в атмосфері, його транскордонного перенесення, особливостей кліматичних умов.

Погодження проектів забудови, будівництва та реконструкції підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури та містобудування, із врахуванням висновків центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, а на території Автономної Республіки Крим - органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, та інших органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених законом.

Будівництво та введення в експлуатацію нових і реконструйованих підприємств та інших об`єктів, які не відповідають встановленим законодавством вимогам про охорону атмосферного повітря, забороняються.

Відповідно до статті 24 Закону № 2707-XII з метою забезпечення оптимальних умов життєдіяльності людини в районах житлової забудови, масового відпочинку і оздоровлення населення при визначенні місць розміщення нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, встановлюються санітарно-захисні зони.

Якщо внаслідок порушення встановлених меж та режиму санітарно-захисних зон виникає необхідність у відселенні жителів, виведенні з цих зон об`єктів соціального призначення або здійсненні інших заходів, підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування повинні вирішувати питання про фінансування необхідних робіт і заходів та строки їх реалізації.

Для визначення безпеки для здоров`я людини та екологічної безпеки під час проектування, розміщення, будівництва нових і реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів проводяться оцінка впливу на довкілля та державна санітарно-гігієнічна експертиза в порядку, визначеному законодавством (стаття 25 Закону № 2707-XII).

Статтею 28 Закону № 2707-XII встановлено, що державний контроль у галузі охорони атмосферного повітря здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, а також іншими органами виконавчої влади.

Суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, регулює Закон України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" від 24.02.1994 № 4004-XII (далі - Закон № 4004-XII), який визначає відповідні права і обов`язки державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлює порядок організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні.

Відповідно до статті 19 Закону № 4004-XII атмосферне повітря в населених пунктах, на територіях підприємств, установ, організацій та інших об`єктів, повітря у виробничих та інших приміщеннях тривалого чи тимчасового перебування людей повинно відповідати санітарним нормам.

Підприємства, установи, організації та громадяни при здійсненні своєї діяльності зобов`язані вживати необхідних заходів щодо запобігання та усунення причин забруднення атмосферного повітря, фізичного впливу на атмосферу в населених пунктах, рекреаційних зонах, а також повітря у жилих та виробничих приміщеннях, у навчальних, лікувально-профілактичних та інших закладах, інших місцях тривалого чи тимчасового перебування людей.

Стаття 31 Закону № 4004-XII визначає, що систему державної санітарно-епідеміологічної служби України становлять:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення;

відповідні установи, заклади, частини і підрозділи центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, захисту державного кордону, виконання кримінальних покарань, Державного управління справами, Служби безпеки України;

державні наукові установи санітарно-епідеміологічного профілю.

Посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України є головні державні санітарні лікарі та їх заступники, інші працівники державної санітарно-епідеміологічної служби України, уповноважені здійснювати державний санітарно-епідеміологічний нагляд згідно з цим Законом.

На центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, покладаються функції з державного санітарно-епідеміологічного нагляду на відповідних територіях, транспорті.

На установи, заклади, частини і підрозділи державної санітарно-епідеміологічної служби інших державних органів, зазначених у частині першій цієї статті, покладаються функції з державного санітарно-епідеміологічного нагляду на підпорядкованих їм територіях, об`єктах, у частинах і підрозділах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1092 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів":

утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за переліком згідно з додатком 1, у тому числі Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області;

реорганізовано територіальні органи Державної ветеринарної та фітосанітарної служби, Державної інспекції з питань захисту прав споживачів та Державної санітарно-епідеміологічної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за переліком згідно з додатком 2, у тому числі шляхом приєднання до Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області: Державної фітосанітарної інспекції Рівненської області, Інспекції з питань захисту прав споживачів у Рівненській області, Головного управління Держсанепідслужби у Рівненській області, Головного управління ветеринарної медицини в Рівненській області.

Отже, Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області є правонаступником приєднаного до нього Головного управління Держсанепідслужби у Рівненській області, у тому числі й в частині виконання функцій та здійснення повноважень державного санітарно-епідеміологічного нагляду на території Рівненської області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 N 302 затверджено Порядок проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи (далі - Порядок № 302, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 302 дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам - підприємцям (далі - суб`єкт господарювання) експлуатувати об`єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну.

Дозвіл видається суб`єкту господарювання за формою, встановленою Мінприроди.

Пунктом 3 Порядку № 302 встановлено, що дозвіл видається безоплатно на строк не менш як п`ять років:

суб`єкту господарювання, об`єкт якого відповідно до законодавства належить до першої групи, - Мінприроди за погодженням з Держсанепідслужбою;

суб`єкту господарювання, об`єкт якого відповідно до законодавства належить до другої або третьої групи, - обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища через дозвільні центри за погодженням з територіальними органами Держсанепідслужби.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 302 для отримання дозволу суб`єкт господарювання:

оформляє заяву;

готує документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин;

проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання;

проводить оцінку впливу викидів забруднюючих речовин на стан атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони;

розробляє плани заходів щодо: досягнення встановлених нормативів граничнодопустимих викидів для найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин; охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; ліквідації причин і наслідків забруднення атмосферного повітря; остаточного припинення діяльності, пов`язаної з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та приведення місця діяльності у задовільний стан; запобігання перевищенню встановлених нормативів граничнодопустимих викидів у процесі виробництва; здійснення контролю за дотриманням встановлених нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди;

обґрунтовує розміри нормативних санітарно-захисних зон, проводить оцінку витрат, пов`язаних з реалізацією заходів щодо їх створення;

проводить оцінку та аналіз витрат, пов`язаних з реалізацією запланованих заходів щодо запобігання забрудненню атмосферного повітря;

готує інформацію про отримання дозволу для ознайомлення з нею громадськості відповідно до законодавства.

Суб`єкт господарювання для розроблення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, може залучати установи, організації та заклади, яким Мінприроди надає право на розроблення цих документів.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 302 суб`єкт господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, для отримання дозволу подає Мінприроди, а суб`єкт господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, - дозвільному центру у письмовій та в електронній формі документи, підготовлені відповідно до затвердженої Мінприроди Інструкції про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, а також вміщує в місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про намір отримати дозвіл із зазначенням адреси місцевої держадміністрації, до якої можуть надсилатися зауваження громадських організацій та окремих громадян.

Пунктом 6 Порядку № 302 встановлено, що Мінприроди та дозвільні центри передають Держсанепідслужбі, її територіальним органам відповідно заяву та документи на отримання дозволу.

Держсанепідслужба, її територіальні органи протягом 15 календарних днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно.

У разі прийняття рішення щодо неможливості видачі дозволу у ньому зазначається зміст зауважень.

Судом встановлено, ФОП ОСОБА_1 в липні та вересні 2019 року були подані безпосередньо до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речових в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, розроблені уповноваженою особою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Амаді-Україна" від 22.07.2019, з подальшим внесенням змін в такі документи (а.с.221,222,226-250 т.1, 1-83 т.2).

Як в редакції обґрунтовуючих документів станом на дату подання ФОП ОСОБА_1 заяви від 30.07.2019 (а.с.93 т.2), так і з урахуванням внесених змін в пункт І. Вступна частина обґрунтовуючих документів (а.с.229 т.1) та поданих разом із заявою 04.09.2019, було зазначено, що ФОП ОСОБА_1 (Станція технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 потужністю 10 постів) віднесено до третьої групи - об`єкти, які не взяті на державний облік та не мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися найкращі доступні технології та методи керування.

Оцінюючи доводи представника позивача щодо порушення відповідачем процедури розгляду поданих ФОП ОСОБА_1 документів, яка встановлена пунктами 5, 6 Порядку №302, суд враховує, що Законом України "Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності", Законом України "Про адміністративні послуги", Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.05.2014 № 523-р "Деякі питання надання адміністративних послуг", послуга з отримання рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речових в атмосферне повітря стаціонарними джерелами не віднесена до адміністративних послуг.

За такого законодавчого врегулювання є неможливим дотримання процедури подання до розгляду документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для громадян - підприємців третьої групи (до якої належить позивач) через дозвільні центри, оскільки такі послуги не віднесені до адміністративних послуг. Інша процедура чинним законодавством не передбачена.

Окрім цього, згідно з повідомленням Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 02.02.2018 № 1023/01-17, дана послуга не надається через Центр надання адміністративних послуг в місті Рівному (а.с.158,159 т.1).

Відтак, суд вважає, що недотримання в спірній ситуації позивачем процедури подання документів до розгляду безпосередньо до органу Держпродспоживслужби, та прийняття відповідачем до розгляду поданих суб`єктом господарювання документів поза дозвільним центром не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача. На думку суду, незалежно від кого - центру надання адміністративних послуг чи від суб`єкта господарювання отримано відповідачем документи, висновок про можливість/неможливість надання дозволу на викиди забруднюючих речових складається на підставі дослідження самих документів, відтак, процедура подання документів об`єктивно не впливає на результати їх розгляду.

Щодо змісту поданих позивачем документів, в яких обґрунтовувались обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин, та висновків відповідача за результатами розгляду поданих документів, суд зазначає таке.

1) Документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів від 22.07.2019, які були подані з заявою ФОП ОСОБА_1 від 30.07.2019:

В пункті І підпункт 1.2 зазначено код і назву виду економічної діяльності у відповідності до Класифікатора видів економічної діяльності ДК 009:2010 (КВЕД-2010): 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (а.с.93 т.2).

В пункті 2 зазначено, що виробничою діяльністю ФОП ОСОБА_1 є надання послуг з технічного обслуговування автомобілів, а саме по фарбуванню автомобілів. Усі роботи (ґрунтування, фарбування, лакування та сушіння) проводяться лако-фарбувальними матеріалами у фарбувально-сушильній камері ЛІК-70, яка оснащена системою вентиляції, системою підготовки повітря, теплоізоляційним матеріалом та пультом керування.

Стаціонарними джерелами забруднення атмосферного повітря є:

- вентиляційний викид (джерело викиду 1), з якого надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини, що виділяються при роботі фарбувально-сушильної камери;

- труба, що відводить забруднюючі речовини при спалюванні деревини в твердопаливному котлі (джерело викиду 2) (а.с.94 т.2).

В пункті 4 "Відомості щодо санітарно-захисної зони" зазначено, що згідно з пунктом 5.28 та додатку 10 "Розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків і громадських будівель" до ДСП-173-96 нормативний розмір СЗЗ для виробничого майданчика ФОП ОСОБА_1 становить 15 м (станції технічного обслуговування при кількості постів 10 та менше). Нормативний розмір санітарно-захисної зони витримано (а.с.96 т.2).

2) Документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів від 22.07.2019, з внесеними змінами, які були подані ФОП ОСОБА_1 відповідачу 04.09.2019:

В підпункті 1.2 зазначено найменування об`єкта - Станція технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 .

В пункті 2 зазначено, що виробничою діяльністю ФОП ОСОБА_1 є станція технічного обслуговування автомобілів, в тому числі фарбування автомобілів. Решта відомостей - аналогічні описаним вище.

В пункті 4 "Відомості щодо санітарно-захисної зони" зазначено, що згідно з пунктом 5.28 та додатку 10 "Розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків і громадських будівель" до ДСП-173-96 нормативний розмір СЗЗ для станції технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 становить 15 м (станції технічного обслуговування при кількості постів 10 та менше). Нормативний розмір санітарно-захисної зони витримано (а.с.98-99 т.2).

В пункті 7 обґрунтовуючих документів вміщено відомості щодо видів та обсягів забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря, а саме: спирт бутиловий, спирт етиловий, ксилол, толуол, бутиловий ефір оцтової кислоти (бутилацетат), етилацетат, етилцелозольв, ацетон, неметанові легкі органічні сполуки (а.с.155-156 т.1).

Відповідач підтвердив, що обсяги викидів, зазначені в обґрунтовуючих документах, нормативно визначених показників не перевищують.

Таким чином, згідно з поданими ФОП ОСОБА_1 обґрунтовуючими матеріалами, підтверджено наявність джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря при здійсненні господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , об`єктом яких є фарбувально-сушильна камера, встановлена на станції технічного обслуговування автомобілів

Спір між сторонами зумовлений різним тлумаченням ширини санітарно-захисної зони навколо об`єкта здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , де встановлено фарбувально-сушильну камеру за адресою АДРЕСА_2 .

Окрім цього, представник позивача доводить про відсутність в спірній ситуації підстав для встановлення санітарно-захисної взагалі, оскільки ні Законом України "Про охорону атмосферного повітря", ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено випадки встановлення санітарно-захисних зон для існуючих і діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, а лише при розміщенні нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря.

Зазначені доводи позивача свідчать про непослідовність його аргументів, адже як стверджено матеріалами справи, в пункті 4 обґрунтовуючих матеріалів позивач особисто викладав відомості щодо санітарно-захисної зони навколо об`єкта з джерелом забруднення атмосферного повітря та визначав їх в розмірі санітарного розриву в 15 метрів.

В судовому засіданні було досліджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу та в оренду строком на п`ятдесят років громадянці ОСОБА_1 для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів за рахунок частини забудованих земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, які знаходяться в оренді кооперативу "Імпульс", підприємця ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 (а.с.19-66 т.1), та встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Матвійчуком О.М., зареєстрований у реєстрі за № 2467, придбала у Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпульс" 36/100 частин корпусу ливарного цеху загальною площею 219,6 кв.м. за адресою м. Рівне, вул. Крейдяна,50 (а.с.30,31 т.1).

Рішенням Рівненської міської ради № 1294 від 02.10.2008 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007 було надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною орієнтовною площею 571 кв.м громадянці ОСОБА_1 для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів (а.с.32 т.1).

Громадянці ОСОБА_1 в 2011 році видано державні акти на право власності на земельну ділянку: серія ЯЛ № 804996 на земельну ділянку площею 0,0420 га, розташовану в АДРЕСА_2 , та серія ЯЛ № 804997 на земельну ділянку площею 0,0081 га, розташовану в АДРЕСА_2 ; цільове призначення земельних ділянок: для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів, без права розміщення на ній гральних автоматів та закладів грального бізнесу (а.с.67-70 т.1).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру НВ-019 від 11.09.2019, не зареєстровані відомості про обмеження у використанні земельної ділянки кадастровий номер: :01:010:0155, право власності на яку належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту від 15.06.2011 ЯЛ 804996 (а.с.88-89 т.1).

05.06.2012 Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради на замовлення ОСОБА_1 видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 01-М/78, з намірами забудови: реконструкція частини ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів, за адресою АДРЕСА_2 . В пункті 5 містобудівних умов та обмежень "Планувальні обмеження (зони охорони пам`яток культурної спадщини, зони охоронюваного ландшафту, межі історичних ареалів, прибережні захисні смуги, санітарно-захисні та інші охоронювані зони) зазначено: врахувати нормативні охоронювані зони існуючих інженерних мереж (а.с.83-84 т.1).

29.12.2013 за № РВ 31 Інспекцією ДАБК у Рівненській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації: Реконструкція 36/100 частини ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів за адресою АДРЕСА_2 ,50, замовник ОСОБА_1 (а.с.85-87 т.1).

Таким чином, судом встановлено, що об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , був прийнятий в експлуатацію як "Реконструкція 36/100 частини ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів", і таким же є цільове призначення відповідної земельної ділянки: для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів.

Разом з тим, в обґрунтовуючих документах, поданих ФОП ОСОБА_1 до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, було зазначено найменування об`єкта - Станція технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 , що є відмінним від зазначеного в державних актах на право власності на земельні ділянки за вказаною адресою, та від найменування об`єкта згідно з декларацією про готовність його до експлуатації.

Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо відсутності відмінностей між майстернею з ремонту автомобілів та станцією технічного обслуговування автомобілів, а також не погоджується з аргументами відповідача щодо кардинальних відмінностей між такими об`єктами.

Суд зазначає, що ремонт автомобілів може здійснюватися як на станції технічного обслуговування автомобілів (про що вказав, зокрема, й відповідач у своєму відзиві), так і в майстерні з ремонту автомобілів. Чинне законодавство не визначає конкретного та вичерпного переліку послуг з ремонту автомобілів, які можуть здійснюватися як на станціях технічного обслуговування автомобілів, так і в майстернях з ремонту автомобілів. Відтак, суд вважає, що незалежно від найменування об`єкта здійснення господарської діяльності (СТО чи автомайстерня) послуги з ремонту автомобілів, що надаються споживачам, можуть бути тотожними і залежать виключно можливостей, навичок суб`єкта господарювання та наявного технічного обладнання.

Однак, на думку суду, зазначені обставини жодним чином не впливають на характер спірних правовідносин та на вирішення судового спору. Визначальним в досліджуваній ситуації є наявність та використання в господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 джерела викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, а саме фарбувально-сушильної камери. При цьому суд зауважує, що фарбувально-сушильна камера в силу специфіки господарської діяльності з ремонту та технічного обслуговування автомобілів може бути встановлена як на станції технічного обслуговування автомобілів, так і в майстерні з ремонту автомобілів, позаяк жодних заборон з цього приводу чинне законодавство не містить. В будь-якому разі, така діяльність з використанням вказаного технічного обладнання відповідає виду господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за КВЕД 45.20.

Однак, чинне законодавство не містить також припису щодо обов`язкової комплектації відповідного об`єкта (СТО чи автомайстерні) фарбувально-сушильною камерою. Наявність чи відсутність того чи іншого технічного обладнання на конкретному об`єкті не впливає на зміст землевпорядної документації при формуванні земельної ділянки, при його будівництві чи реконструкції, оскільки таке обладнання може як бути встановлене, так і не бути. Тому суд відхиляє як безпідставні доводи позивача щодо відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про обмеження використання земельної ділянки, оскільки такі обставини об`єктивно не можуть бути пов`язані з використанням того чи іншого технічного обладнання (устаткування) суб`єктом господарювання в підприємницькій діяльності.

Суд підкреслює, що відповідно до частини першої статті 23 Закону № 2707-XII проектування, будівництво і реконструкція підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, удосконалення існуючих і впровадження нових технологічних процесів та устаткування здійснюються з обов`язковим дотриманням норм екологічної безпеки, державних санітарних вимог і правил на запланованих для будівництва та реконструкції підприємствах та інших об`єктах, а також з урахуванням накопичення і трансформації забруднення в атмосфері, його транскордонного перенесення, особливостей кліматичних умов.

Отже, дотримання вимог державних санітарних норм і правил вимагається законом не лише щодо об`єктів при їх проектуванні, будівництві чи реконструкції, як доводить представник позивача, а також і під час удосконалення існуючих і впровадження нових технологічних процесів та устаткування.

При цьому, відповідно до статті 24 Закону № 2707-XII з метою забезпечення оптимальних умов життєдіяльності людини в районах житлової забудови, масового відпочинку і оздоровлення населення при визначенні місць розміщення нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, встановлюються санітарно-захисні зони.

Статтею 114 Земельного кодексу України встановлено, що санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови.

У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Правовий режим земель санітарно-захисних зон визначається законодавством України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за № 379/1404, "Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів" відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" було затверджено державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (далі - Правила).

Відповідно до 8.8. Правил, промислові підприємства, а також об`єкти з технологічними процесами, які супроводжуються викидами шкідливих речовин в атмосферу, повинні мати санітарно-захисні зони, створені відповідно до вимог пп.5.4-5.10 цих Правил.

Згідно з п.5.4 Правил, промислові, сільськогосподарські та інші об`єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами.

Санітарно-захисну зону слід встановлювати від джерел шкідливості до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд, в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення, спортивних споруд та ін., а також територій парків, садів, скверів та інших об`єктів зеленого будівництва загального користування, ділянок оздоровчих та фізкультурно-спортивних установ, місць відпочинку, садівницьких товариств та інших, прирівняних до них об`єктів, в тому числі:

- для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами забруднення атмосферного повітря шкідливими, із неприємним запахом хімічними речовинами та біологічними факторами, безпосередньо від джерел забруднення атмосфери організованими викидами (через труби, шахти) або неорганізованими викидами (через ліхтарі будівель, димлячи і паруючі поверхні технологічних установок та інших споруд тощо), а також від місць розвантаження сировини, промпродуктів або відкритих складів;

- для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами шуму, ультразвуку, вібрації, статичної електрики, електромагнітних та іонізуючих випромінювань та інших шкідливих факторів - від будівель, споруд та майданчиків, де встановлено обладнання (агрегати, механізми), що створює ці шкідливості;

- для теплових електростанцій, промислових та опалювальних котелень - від димарів та місць зберігання і підготовки палива, джерел шуму;

- для санітарно-технічних споруд та установок комунального призначення, а також сільськогосподарських підприємств та об`єктів - від межі об`єкта.

В пункті 5.5 Правил зазначено, що розміри санітарно-захисних зон для промислових підприємств та інших об`єктів, що є джерелами виробничих шкідливостей, слід встановлювати відповідно до діючих санітарних норм їх розміщення при підтвердженні достатності розмірів цих зон за "Методикой расчета концентраций в атмосферном воздухе вредных веществ, содержащихся в выбросах предприятий" ОНД-86, розрахунками рівнів шуму та електромагнітних випромінювань з урахуванням реальної санітарної ситуації (фонового забруднення, особливостей рельєфу, метеоумов, рози вітрів а ін.), а також даних лабораторних досліджень щодо аналогічних діючих підприємств та об`єктів.

У тих випадках, коли розрахунками не підтверджується розмір нормативної санітарно-захисної зони або неможлива її організація в конкретних умовах, необхідно приймати рішення про зміну технології виробництва, що передбачає зниження викидів шкідливих речовин в атмосферу, його перепрофілювання або закриття.

Згідно з пп.5.6 Правил основою для встановлення санітарно-захисних зон є санітарна класифікація підприємств, виробництв та об`єктів, що наведена у додатку N 4.

Розміри санітарно-захисних зон та санітарних розривів від сільськогосподарських підприємств і виробничих комплексів слід приймати відповідно до вимог законодавства та ДБН Б.2.2-12:2018 "Планування і забудова територій" (додаток N 5).

Згідно з пп. 5.7 Правил санітарно-захисна зона для підприємств та об`єктів, що проектуються з впровадженням нової технології або реконструюються, може бути збільшена при необхідності та належному техніко-економічному та гігієнічному обґрунтуванні, але не більше, ніж в 3 рази у випадках:

- відсутності способів очищення викидів;

- неможливості знизити надходження в навколишнє середовище хімічних речовин, електромагнітних та іонізуючих випромінювань та інших шкідливих факторів до меж, встановлених нормативами;

- при розташуванні житлової забудови, оздоровчих та інших прирівняних до них об`єктів з підвітряного боку відносно підприємств в зоні можливого забруднення атмосфери.

Якщо трикратне збільшення санітарно-захисної зони не забезпечує припинення впливу підприємства на стан навколишнього середовища та здоров`я населення, слід приймати рішення відповідно до п.5.5 цих Правил.

Розміри санітарно-захисної зони можуть бути зменшені, коли в результаті розрахунків та лабораторних досліджень, проведених для району розташування підприємств або іншого виробничого об`єкта, буде встановлено, що на межі житлової забудови та прирівняних до неї об`єктів концентрації шкідливих речовин у атмосферному повітрі, рівні шуму, вібрації, ультразвуку, електромагнітних та іонізуючих випромінювань, статичної електрики не перевищуватимуть гігієнічні нормативи.

Згідно з пп.5.10 Правил у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення:

- житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих, аварійних селищ;

- дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів;

- спортивних споруд, садів, парків, садівницьких товариств;

- охоронних зон джерел водопостачання, водозабірних споруд та споруд водопровідної розподільної мережі.

Як встановлено судом зі змісту оскаржених рішень та з пояснень представників відповідача в судовому, відповідач вважає, що в спірній ситуації санітарно-захисна зона має становити 50 метрів як для підприємства V класу - підприємства по обслуговуванню автомобілів.

Суд враховує, що згідно з додатком 4 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за №379/1404, яким встановлена санітарна класифікація підприємств, виробництв та споруд і розміри санітарно-захисних зон для них, санітарно-захисні зони визначені в розмірах від 1000 метрів до 50 метрів. В підрозділі "Санітарно-технічні споруди та установки комунального призначення" до Класу V віднесено: Підприємства по обслуговуванню автомобілів (легкові автомобілі, крім тих, що належать громадянам, і автобуси, крім автобусів міського транспорту), та визначено санітарно-захисну зону в 50 м.

Суд не приймає доводи позивача щодо невірно застосованої відповідачем санітарної класифікації підприємства, оскільки належна позивачу станція технічного обслуговування автомобілів в більшості надає послуги громадянам (а.с.223 т.1). При цьому суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо надання позивачем послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів виключно для громадян, а з урахуванням наведених доводів позивача не виключається надання таких послуг також і іншим особам.

Врахована відповідачем при прийнятті спірних рішень санітарна класифікація підприємств жодним чином не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки відповідач взяв до уваги мінімальну з усіх можливих санітарно-захисну зону для об`єкта з джерелом забруднюючих викидів, належного позивачу. При цьому позивачу було роз`яснено, що в разі незгоди з встановленою санітарно-захисною зоною в 50 метрів, позивач може звернутися до ДУ "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва НАМН України" для встановлення санітарно-захисної зони під конкретний вид діяльності.

Позиція позивача ґрунтується на застосуванні пункту 5.28 Правил та додатку 10. Так, вказаною нормою встановлено, що індивідуальні гаражі та відкриті майданчики для постійного зберігання особистих автомобілів місткістю до 300 легкових автомобілів слід розміщувати на периферії мікрорайонів або спеціально виділених ділянках житлових районів з віддаленням від дитячих ігрових майданчиків, місць відпочинку населення, шкіл, дошкільних закладів.

Такі ж гаражі та стоянки місткістю понад 300 машиномісць необхідно розташовувати за межами житлових районів (в комунально-складській зоні, смугах відведення залізниць і автомобільних доріг, санітарно-захисних зонах і т.ін.), а понад 800 місць - на виробничій території.

Станції технічного обслуговування і ремонту автомобілів, автозаправочні станції (АЗС) слід розміщувати в промислових і комунально-складських зонах, на магістральних вулицях і дорогах за межами житлового району.

Відстані від наземних і наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок, призначених для постійного і тимчасового зберігання легкових автомобілів, і станцій технічного обслуговування з урахуванням проїздів до них, до житлових і громадських будівель, а також до ділянок шкіл, дитячих ясел-садків, лікувальних закладів стаціонарного типу і закладів відпочинку слід приймати не менше наведених у додатку N 10.

Суд підкреслює, що Додаток 10 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, не встановлює санітарно-захисних зон для вказаної категорії об`єктів, а визначає розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків і громадських будівель.

Таким чином, суд зазначає, що позивач, обґрунтовуючи в наданих відповідачу документах розмір санітарно-захисної зони навколо об`єкта з джерелом шкідливих викидів в атмосферне повітря, застосував виключно нормативне обґрунтування розривів від такого об`єкта до житлових будинків і громадських будівель, без урахування такого джерела викидів.

Суд звертає увагу на пункт 5.29 Правил, відповідно до змісту якого встановлено, зокрема, що в житлових районах треба передбачати гаражі без технічного обслуговування і ремонту автомобілів.

Допускається будівництво підземних і напівпідземних стоянок автотранспорту в цокольній і підвальній частинах адміністративних, громадських та житлових (для легкових автомобілів, які належать населенню, що проживає в цих будинках) будівель з забезпеченням шумозахисту і захисту від викидів автотранспорту відповідно до гігієнічних нормативів.

Не допускається будівництво стоянок автотранспорту в цокольній і підземній частинах дитячих закладів, установ охорони здоров`я, фізичної культури, соціального забезпечення, культури, громадського харчування.

В`їзди і виїзди із підземних гаражів і проїзди до них повинні бути розташовані не ближче 15 м від вікон робочих та житлових приміщень, ділянок загальноосвітніх шкіл, дитячих дошкільних і лікувальних закладів, майданчиків відпочинку.

Правомірність застосованого відповідачем підходу при оцінці фактичних обставин та визначенні розміру санітарно-захисної зони в 50 м підтверджена наданим представником позивача в ході судового розгляду справи Науковим звітом про результати проведення санітарно-епідеміологічної оцінки матеріалів "Обґрунтування санітарно-захисної зони (СЗЗ) для станції технічного обслуговування (СТО) автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на відповідність вимогам санітарного законодавства України № 19/3362 від 17.12.2019, складеного Державною установою "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної академії медичних наук України".

Так, дослідженням вказаного вище Наукового звіту встановлено, що земельна ділянка станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , межує: на півночі - з промисловою зоною, гаражами та зеленими насадженнями; на сході - з промисловою зоною, складськими приміщеннями; на півдні - зі станціями обслуговування автомобілів та складськими приміщеннями; на заході - з вулицею Крейдяна, на протилежній стороні з найближчою житловою забудовою на відстані 15 метрів до межі забудови (48,52 м від вікон житлової будівлі) від найближчого джерела викиду № 1 - вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО; на північному заході - з промисловою зоною.

Згідно з гарантійним листом ФОП ОСОБА_1 (від 19.11.2019 № 19/11) джерело викиду № 1 (вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО) буде віддалене у внутрішній простір майданчика на 1,48 м для забезпечення нормативної СЗЗ у 50 м як для майстерні з ремонту (арк. 3 Наукового звіту).

Згідно з "Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів. ДСП № 173-96" (додаток 10) розриви від станцій технічного обслуговування до житлових і громадських будівель при кількості постів 10 складає 15 м, що в даному випадку дотримується. При виконанні гарантійного листа (від 19.11.2019 № 19/11) щодо перенесення витяжного вентилятора (джерело викиду № 1) у внутрішній простір майданчика на 1,48 м, що забезпечить нормативну СЗЗ у 50 м як для майстерні з ремонту автомобілів, оскільки серед переліку технологічних процесів СТО є технологічна операція по відновлювальному ремонту лакофарбного покриття (пост № 8) (арк. 5 Наукового звіту).

Таким чином, функціонування станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 у промисловій зоні, з виконанням технологічних процесів з ремонту автомобілів, у тому числі відновлюваного ремонту лакофарбного покриття, з використанням малої кількості лакофарбових матеріалів в кількості 0,5 л за зміну, з обладнанням фарбувально-сушильної камери ЛІК-70, з дотриманням нормативного санітарного розриву для станції технічного обслуговування до житлових і громадських будівель у 15 м, з віддаленням основного джерела викидів (вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО) на відстань 50 м (гарантійний лист ФОП ОСОБА_1 від 19.11.2019 № 19/11) від найближчої існуючої індивідуальної житлової забудови, що знаходиться на заході, що дотримує нормативну санітарно-захисту зону у 50 м як для майстерні з ремонту автомобілів, з дотриманням нормативної санітарної відстані від заїзду на СТО у 15 м, за результатами натурних досліджень, які свідчать про відсутність забруднення атмосферного повітря, експерти вважають, що експлуатація станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 відповідає вимогам Державних санітарних правил планування та забудови населених місць ДСП № 173-96 (п.5.4, п.5.29, Додаток 4, Додаток 10) (а.с.205-211 т.1).

Отже, з урахуванням вищевказаного Наукового звіту, суд зазначає, що функціонування станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , відповідатиме вимогам чинного санітарного законодавства України за умови віддалення основного джерела викидів (вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО) на відстань 50 м від найближчої існуючої індивідуальної житлової забудови, що знаходиться на заході, що дотримує нормативну санітарно-захисту зону у 50 м як для майстерні з ремонту автомобілів. Саме зазначені дії зобов`язувалась вчинити ФОП ОСОБА_1 гарантійному листі від 19.11.2019 № 19/11, доданому до матеріалів, скерованих до ДУ "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної академії медичних наук України".

Таким чином, станом на дати звернення з заявами до відповідача в липні та вересні 2019 року такі дії позивачем вчинені не були, що об`єктивно підтверджує недотримання нормативно встановлених розмірів санітарно-захисної зони в 50 м, на що обґрунтовано висловив зауваження відповідач в оскаржених рішеннях. Отже, суд вважає, що зазначене в оскаржених рішеннях відповідача твердження щодо необхідності дотримання в спірній ситуації санітарно-захисної зони в 50 м між джерелами шкідливості та територією прилеглої житлової забудови ґрунтується на приписах чинного законодавства України, а саме повністю відповідає п.5.4 та Додатку 4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за №379/1404.

Встановлені судом фактичні обставини свідчать на користь висновку, що в дослідженій ситуації відповідач діяв обґрунтовано та розсудливо, використовуючи свої повноваження з метою, наданою законом, а саме з метою захисту суспільних інтересів та екологічних прав мешканців території житлової забудови, прилеглої до місця здійснення позивачем підприємницької діяльності. Спірні рішення відповідача повністю узгоджуються з визначеними статтею 3 Закону №1264-XII основними принципами охорони навколишнього природного середовища, як то: пріоритетність вимог екологічної безпеки, обов`язковість додержання екологічних стандартів, нормативів та лімітів використання природних ресурсів при здійсненні господарської, управлінської та іншої діяльності; гарантування екологічно безпечного середовища для життя і здоров`я людей; запобіжний характер заходів щодо охорони навколишнього природного середовища.

Суд підкреслює, що передбачення можливих негативних наслідків при прийнятті рішення покладається на суб`єкта владних повноважень відповідно до принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України".

Інші доводи та аргументи учасників справи судом в рішенні не оцінюються як такі, що не впливають на правильність вирішення судового спору.

Надані позивачем матеріали, які стосуються господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Автофарба України", що розташоване за адресою м. Рівне, вул. Крейдяна,50, суд до уваги не бере, позаяк такі не стосуються спірних взаємовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідженими судом доказами підтверджено, що при прийнятті за результатами розгляду поданих матеріалів ФОП ОСОБА_1 рішень щодо неможливості видачі дозволу на викиди суб`єкт владних повноважень діяв обґрунтовано, розсудливо та добросовісно. Встановлені судом обставини не дають підстав для висновку про порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, а відтак у суду відсутні підстави для застосування судового захисту. Отже, в задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) в позові до Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області (33025 м. Рівне, вул. Малорівненська,91, ) про визнання протиправними та скасування рішень відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 05 березня 2020 року.

Суддя Дорошенко Н.О.