Справа № 815/3618/17
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2020-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2020 року

Київ

справа №815/3618/17

адміністративне провадження №К/9901/1788/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року ( ОСОБА_2 ) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року (Кравченко К.В., Джабурія О.В., Вербицька Н.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 118 від 26 червня 2017 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Судану ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що 04 Липня 2017 року він отримав повідомлення № 5/1-183 від 26 червня 2017 року Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 118 від 26 червня 2017 року.

Рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській і області № 118 від 26 червня 2017 року позивач вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій:

12 липня 2017 року ухвалою Одеського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

23 листопада 2017 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суди першої та апеляційної інстанції прийшли до висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській і області № 118 від 26 червня 2017 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним та законним скільки відомості, що були повідомлені позивачем, свідчать про відсутність умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги:

У касаційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій через порушення норм процесуального права не дослідили зібрані у справі докази та не оцінили загально відому інформацію, не оцінили аргументи позивача, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Позиція інших учасників справи:

У відзиві на касаційну скаргу Головне управління Державна міграційна служби в Одеській області заперечує проти задоволення касаційної скарги на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року, вважаючи рішення судів попередніх інстанцій законними і обґрунтованими.

Обґрунтовує, це тим, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та усіх документів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі яких правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 118 від 26 червня 2017 року.

Також на думку відповідача, судами попередніх інстанцій не було допущено порушення норм матеріального та процесуального права та розглянуто спір у відповідності до вимог КАС України, в межах позовних вимог, на засадах змагальності сторін, за результатом з`ясування всіх обставин справи та усіх доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Рух касаційної скарги:

21 грудня 2017 року до Верховного Суду як суду касаційної інстанції надійшла скарга ОСОБА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2017 року визначено головуючого суддю Желтобрюх І.Л., суддів Білоус О.В. та Смокович М.І.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2018 року відкрито касаційне провадження.

Відповідно до розпорядження від 05 червня 2019 року у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л. що унеможливлює її участь у розгляді касаційних скарг, призначено повторний автоматизований перерозподіл касаційних скарг.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 06 червня 2019 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Загороднюк А.Г., судді Єресько Л.О. та Соколов В.М.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Судану, суданець, неодружений, віросповідання - мусульманин-суніт, рідна мова - арабська.

19 грудня 2015 року позивач покинув країну постійного проживання на підставі студентської візи та національного паспорту авіарейсом Хартум (Судан) - Амман (Йорданія) - Київ (Україна). До України прибув приблизно 20 грудня 2015 року до (м. Бориспіль).

15 червня 2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріали анкети, також свідчать про те, що ані позивач, ані його родина ніколи не брали участі в політичних, релігійних або громадських організаціях. Ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Такі відомості, як встановлено судами попередніх інстанції та свідчать матеріали справи, суперечать відомостям, що надані позивачем в обґрунтування причин виїзду із Судану.

Згідно з анкетою позивача, що складена 20 червня 2017 року, на посвідчення особи ОСОБА_1 надав копію паспортного документа P02130738, що виданий Республікою Судан 06 серпня 2015 року, дійсний до 05 серпня 2020 року, оригінал загубив. Батько, мати, дві сестри та брат позивача проживають у Судані, м. Хартум, в якому до виїзду на територію України проживав позивач.

26 червня 2017 року співробітник міграційної служби провів із позивачем співбесіду, про що складений відповідний протокол.

Відповідно до протоколу співбесіди від 26 червня 2017 року позивач зазначив, що у Судані під час навчання у м. Хартум в 2009 році, на останньому курсі, був членом неофіційної політичної партії «Свобода молодим». Документів щодо членства у партії у позивача не було. Збори були таємними. На зборах партії члени обговорювали питання щодо неможливості після закінчення навчання знайти роботу, оскільки держава не дає свободу молодим. До обов`язків позивача входило розповідати молодшим курсам неможливість отримати роботи після закінчення навчання. Позивач вказує на те, що партія проводила мітинги, під час одного з таких мітингів члени партії кричали на вулиці, билися, у зв`язку з чим позивача на два місяці затримала поліція. Це трапилося у 2010 році. Згодом позивача відпустили, але вказали на те, щоб більше так не робив. Позивач вказує, що не міг знайти у Судані роботу через те, що його внесли до «чорного списку» через участь у неофіційній партії «Свобода молодим». На даний час ОСОБА_1 не може повернутися на Батьківщину, оскільки його друзі повідомили, що ситуація не змінилася.

З огляду на протокол співбесіди, позивач зазначив, що вдома у нього наявні документи, що вказують на елементи переслідування в Судані, зокрема: довідка з лікарні, довідка з правоохоронних органів про затримання на 2 місяці, проте у зв`язку з тим, що позивач не має зв`язку з родино, надати їх не може.

Проте відповідно до матеріалів співбесіди надалі позивач зазначив, що останній раз він спілкувався з родиною у квітні 2017 року через мережу Інтернет.

ОСОБА_1 вказав, що в регіоні його постійного проживання ситуація спокійна. Позивач також зазначив, що ані до нього, ані до його родини фізичне насильство не застосовувалося, проблем з владою ніколи не було.

Також позивач зазначив, що проживає у цивільному шлюбі з 2016 року з громадянкою України ОСОБА_3 . Шлюб не зареєстрували, у зв`язку із відсутністю документів.

26 червня 2017 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

04 липня 2017 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту на підставі наказу № 118 від 26 червня 2017 року.

Вважаючи оскаржувану відмову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Релевантні джерела права й акти їх застосування:

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи:

Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, зазначає неможливість влаштування на роботу через участь у неофіційній партії.

Обґрунтовуючи свої побоювання щодо переслідувань позивач посилається на участь в неофіційній партії «Свобода молодим» та неможливості влаштуватись на роботу після повернення в країну походження. Однак доказів на підтвердження факту існування даної партії, переслідування з боку правоохоронних органів та затримання позивачем не надано.

Касаційний адміністративний Суд у складі Верховного Суду зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

Відповідно до заяви - анкети та протоколу співбесіди, можна дійти висновку про те, що для позивача єдиною загрозою на Батьківщині є неможливість влаштуватися на роботу через участь у неофіційній партії, на підтвердження факту існування якої не надає жодного доказу. При цьому, суд зазначає, що під час складання анкети позивач зазначив, що партія є таємною, однак відповідно до протоколу позивач стверджує, що в інституті та правоохоронним органам відомо про існування цієї партії, оскільки її члени постійно влаштовують мітинги з бійками проти держави.

Разом з тим, відповідно до інформації по країні походження позивача органами міграційної служби не встановив жодних відомостей про неофіційну партію «Свобода молодим», тоді як зі слів позивача можна зробити висновок, що вказана партія веде активну діяльність, виступаючи проти держави та вимагаючи працевлаштування.

Враховуючи викладені обставини, суд зазначає, що відомості, що надані позивачем є суперечливим, жодних доказів на підтвердження факту існування неофіційної політичної партії «Свобода молодим» позивач ані суду, ані ГУ ДМС України в Одеській області не надав.

Також варто звернути увагу на той факт, що позивач під час співбесіди спочатку зазначив, що у нього є докази на підтвердження його переслідування у Судані, проте не може їх надати, оскільки не має зв`язку із родиною, а потім вказує, що спілкувався із родиною в квітні 2017 року через мережу Інтернет та додає, що там і зараз є Інтернет, відповідаючи на запитання співробітниками міграційної служби, відповідно до протоколу співбесіди.

Таким чином, у позивача є реальна можливість зв`язатися із своєю родиною та отримати зазначені ним докази, оскільки на території України також є доступ до мережі Інтернет.

Про відсутність переслідувань з боку держави ОСОБА_1 на думку суду слід зазначити і той фак, що країну свого походження позивач покидав легально, а також ним у 2015 році отримано паспортний документ. Тобто доказів на підтвердження фактів того, що співробітники правоохоронних органів слідкували за позивачем з метою перешкоди у працевлаштуванні суду не надано.

Із заявою про надання статусу біженця або особою яка потребує додаткового захисту позивач звернувся більше ніж через рік після прибуття в Україну, однак шукач захисту, який дійсно має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений покинути країну громадянської належності якнайшвидше «…звертається за захистом у першій безпечній країні».

Як підтверджено матеріалами співбесіди до позивача не застосовувалися адміністративні заходи, окрім затримання на 2 місяці у 2010 році, тобто за п`ять років до виїзду з країни громадянської належності, у зв`язку із участю у мітингу з бійками, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобов`язаний.

Суд, також, не приймає до уваги інформацію по країні походження позивача, відносно району ДжебелМарра в Дарфурі, оскільки зазначена інформація спростовується інформацією, що була досліджена відповідачем відносно цього регіону, а сам позивач проживав у АДРЕСА_1 , де, як зазначив ОСОБА_1 , ситуація спокійна.

Посилання позивача, з огляду на анкету та протокол співбесіди, на прагнення легально проживати на території України та працювати, на думку суду, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

У касаційній скарзі позивач, серед іншого, посилається не неповне дослідження судами обставин справи та наданих позивачем доказів.

Такі доводи позивача є безпідставними, оскільки, судами попередніх інстанцій було належним чином досліджено матеріали особової справи, інформацію по країні походження позивача та наявності підтверджуючої інформації про партію «Свобода молодим».

Відповідно до тексту рішення суду першої та апеляційної інстанції, були досліджені всі докази у їх сукупності на підставі яких суд дійшов висновку про необгрунтованість заявлених вимог.

Так, в результаті дослідження, суд погоджується з висновком Головного управління ДМС в Одеській області про те, що позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці, чи свободі, в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що наказ відповідача № 118 від 26 червня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Натомість, громадянином Судану ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо нього в країні походження.

При таких обставинах Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, про правомірність рішення Головного управління ДМУ України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на що позовні вимоги громадянина Судану ОСОБА_1 задоволенню не підлягають

Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

З огляду на викладене, висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Зважаючи на приписи статті 350 КАС України,

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року ( ОСОБА_2 ) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: А.Г. Загороднюк

Судді: Л.О. Єресько

В.М. Соколов