Справа № 460/3499/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3499/19 пров. № А/857/1216/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Кухтея Р.В., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року про закриття провадження у справі № 460/3499/19, постановлену суддею Махаринець Д.Є. у м. Рівне в порядку письмового провадження без виклику сторін за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 54362943 у частині виділення в окреме провадження та стягнення виконавчого збору у розмірі 5694,12 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач 04.11.2019 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 54362943. Одночасно у описовій частині цієї постанови, головний державний виконавець зазначив, що вимогу про стягнення виконавчого збору в розмірі 5694,12 гри. виділено в окреме виконавче провадження для подальшого стягнення.

Позивачка вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 04.11.2019 року в частині виділення в окреме виконавче провадження вимоги про стягнення виконавчого збору в розмірі 5694,12 грн. є протиправною.

Таку позицію позивачка пояснює тим, що відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується у розмірі 10 % від суми заборгованості, яка фактично стягнута. Оскільки виконавче провадження закінчено у зв`язку зі смертю позивачки, то заборгованість фактично не стягнута, а тому підстав для стягнення виконавчого збору, на думку позивачки, немає. При цьому, як зазначила позивачки, правові норми частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» не надають виконавцю, у разі закінчення виконавчого провадження з причин смерті стягувача, якщо виконавчий збір не стягнуто, право виносити постанову про стягнення виконавчого збору.

Позивачка вказує на те, що відповідач безпідставно виділив в окреме провадження вимогу про стягнення виконавчого збору в сумі 5694,12 грн. та вважає, що належним способом захисту порушеного права є скасування постанови про закінчення виконавчого провадження у частині виділення в окреме провадження вимоги про стягнення виконавчого збору в розмірі 5694,12 грн.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року закрито провадження у цій справі з мотивів непідсудності справи адміністративному суду.

Не погодившись із ухвалою суду, її оскаржила позивачка, ОСОБА_2 , яка просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду у суд першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права та виходить з тих мотивів, що суд першої інстанції невірно розтлумачив характер заявлених вимог як таких, які належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Позивачка зазначає, що відповідно до частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору можуть бути оскаржені до адміністративного суду незалежно від того, який суд видав виконавчий лист.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 24.07.2017 року старший державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області відкрив виконавче провадження № 54362943 щодо примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області від 09.02.2017 року № 569/7916/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 59649,04 грн., що складає еквівалент 2200 доларів США, проценти за період з 18.10.2012 року по 15.06.2016 року в розмірі 32272,30 грн., що еквівалентно 1190,28 доларів США, а також 3 % річних від простроченої суми за період з 10.06.2016 року по 15.06.2016 року в сумі 24,40 грн., що еквівалентно 0,90 доларів США, всього 91945,74 грн. та судові витрати 1122,25 грн.

11.10.2017 року старший державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області виніс постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 9306,79 грн.

04.11.2017 року старший державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю стягувача. Одночасно в описовій частині цієї постанови, державний виконавець зазначив, що стягнення виконавчого збору в розмірі 5694,12 грн. виділено в окреме провадження.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий лист виданий Рівненським міським судом Рівненської області за результатами розгляду справи в порядку цивільного судочинства, і позивачка оскаржила постанову про закінчення виконавчого провадження в рамках виконання виконавчого листа, виданого в цивільній справі, то спір у цій справі, відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини 5 цієї статті адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Крім того, згідно з частинами 1 та 2 статті 74 закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже виходячи з аналізу наведених правових норм, апеляційний суд зазначає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, за винятком випадків коли оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, які можуть бути оскаржені до адміністративного суду, незалежно від суду, який видав виконавчий документ.

Апеляційний суд встановив, що позивачка у цій справі оскаржила постанову про закінчення виконавчого провадження від 04.11.2019 року, в частині виділення в окреме провадження стягнення виконавчого збору в сумі 5694,12 грн.

Отже, позивачка оскаржує рішення (дії чи бездіяльність) відповідача щодо стягнення виконавчого збору.

Тому, апеляційний суд зробив висновок, що розгляд цього позову належить до адміністративного суду.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачка у заяві від 17 лютого 2020 року просила повернути надмірно сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.

Апеляційний суд встановив, що позивачка подала апеляційну скаргу в грудні 2019 року та сплатила 2027 грн. судового збору за її подання.

Натомість, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня поточного року.

Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року становить 1921 грн.

Отже, позивачка за подання апеляційної скарги надмірно сплатила 106 грн., які необхідно повернути на корить позивачки.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 320, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року про закриття провадження в справі № 460/3499/19 скасувати та прийняти постанову, якою справу № 460/3499/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 надміру сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 106 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. В. Кухтей
Р. П. Сеник