Справа № 400/1349/19
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1349/19
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року, ухвалене в письмовому провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, третя особа - Фермерське господарство Карпюка Станіслава Онуфрійовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29.11.2018 року, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 6,818 ум.кад.га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташовану в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 6,818 ум.кад.га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташовану у межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відмова відповідача є протиправною, незаконною та такою, що порушує законодавство, оскільки ним надано всі необхідні документи.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги.. Доводами апеляційної скарги зазначено, що нотаріально посвідчене погодження батька апелянта на виділ йому земельної ділянки із земель, що є в користуванні фермерського господарства згідно державного акту на право постійного користування землею від 14.05.1993р. є в матеріалах справи. Фермерське господарство Карпюк Станіслава Онуфрійовича позовні вимоги апелянта вважає повністю законними та обґрунтованими, що також підтверджується матеріалами судової справи. Апелянт вказує, що зазначена практика приватизації земельних ділянок членами фермерських постійно доводиться до відома фермерських господарств працівниками органів місцевого самоврядування та влади на постійних семінарах та нарадах. Таким чином, апелянт вказує, що в нього немає жодних підстав вважати, що протягом більш як 20 років органи місцевого самоврядування та органи Держгеокадасту передавали у власність членам | фермерських господарств державні землі протизаконно. Апелянт зазначає, що відмовляючи в паюванні фермерської землі відповідач жодним чином не посилався на відсутність у нього права на отримання земельної ділянки із земель, що були надані батькові апелянта у користування для ведення фермерського господарства.

Не було у відповідача таких аргументів також, а ні у відзиві на позовну заяву, а ні при судовому розгляді справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що у апелянта відсутнє право на отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю). Також, відповідач вказує, що Головним управлінням в листі від 29.11.2019 р. зазначено перелік документів, які необхідно додати до заяви для отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, що в свою чергу, на думку відповідача, підтверджує необґрунтованість посмлань апелянта. Що стосується вимоги позивача зобов`язати Головне управління надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, відповідач вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки повноваження щодо надання (передачі) земельної ділянки у власність в даному випадку є виключною компетенцією Головного управління, а тому примусити Головне управління через судове рішення реалізувати свої повноваження неможливо, адже в такому випадку, на думку відповідача, суд фактично підмінює компетенцію Головного управління та втручається в діяльність органу виконавчої влади, що суперечить принципу розподілу влади на законодавчу, виконавчу і судову. З огляду на зазначене Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 6,818 ум. кад. га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Листами Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 11.05.2018 р., 20.08.2018 р., 03.10.2018 р. подані заяви повертались на доопрацювання.

Головне управління Держгеокадастру України у Миколаївській області 29.11.2018 надіслав позивачу відмову № К-3774/3-6178/0/20-18-СГ, в якій зазначили, що серед матеріалів, долучених до клопотання, відсутній документ, що підтверджує реєстрацію статуту фермерського господарства в новій редакції (2012 року).

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень Закону України Про фермерське господарство, поки за ОСОБА_2 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 14.05.1993 року № 13, зареєстрована земельна ділянка на праві постійного користування, претендувати на оформлення права власності на неї може лише він. Позивач, згідно із Земельним кодексом України має право отримати безоплатно у власність земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності у розмірі встановленому законом, у випадку коли його право на таке, ще не було реалізовано, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно із п. а) ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст. 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Згідно ст. 32 ЗК України Громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Дія частини першої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до статуту Фермерського господарства «Карпюка Станіслава Онуфрійовича» засновником Господарства є Карпюк Станіслав Онуфрійович; членами Господароства є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Згідно п. 2.1 Статуту головною метою діяльності Господарства є отримання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки, реалізації та здійснення інших видів діяльності. (а.с. 10-25).

Як вбачається з Державного акта на право постійного користування землею ОСОБА_2 надано у постійне користування 28,0 гектарів землі для ведення селянського (фермерського) господарства у відповідності з рішенням Вознесенської сільської ради ХІ сесії ХХІ скликання від 26 березня 1993 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 13 14 травня 1993 року (а.с. 26-30).

В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява від 25 січня 2017 року відповідно до якої ОСОБА_2 . дає згоду на вилучення земельної ділянки, яка знаходиться на території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, загальною площею 28,00 га, цільове призначення якої для селянського (фермерського) господарства, землекористувачем якої є ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого на його ім.`я Вознесенською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 14 травня 1993 року за № 13 та не заперечує проти передачі цієї земельної ділянки для вирощування сільськогосподарської продукції у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 кожному площею 6,818 в умовних кадастрових гектарах вартістю 26937,49 грн. Ця заява стосується виключно земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 і її зміст не поширюється на землю, яка розташована за цією ж адресою, але належить йому на праві приватної власності (була приватизована у встановленому законом порядку) (а.с. 38).

Частиною 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

З матеріалів справи вбачається, що відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, що викладена у листі від 29.11.2018 року № К-3774/3-6178/0/20-18-СГ ґрунтується, зокрема, на тому, що серед матеріалів, долучених до клопотання, відсутній документ,що підтверджує реєстрацію статуту фермерського господарства в новій редакції (2012 року) (а.с. 9).

Таким чином, відповідь на клопотання позивача не містить жодної підстави для відмови у наданні такого дозволу передбаченого частиною сьомою статті 118 ЗК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спірна відмова прийнята з порушенням вимог статті 2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без урахування принципу пропорційності та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим оспорювана відмова, викладена у листі від 29.11.2018 року № К-3774/3-6178/0/20-18-СГ є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Також колегія суддів зазначає, що в даному випадку ефективним способом правового захисту є не тільки визнання вказаної відмови у задоволенні заяви (клопотання) протиправною, а зобов`язання відповідача (ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області) надати дрохві на розробку проекту землеустрою.

Колегія суддів зазначає, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 та Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення припустився порушень норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, яка викладена у листі від 29.11.2018 року № К-3774/3-6178/0/20-18-СГ, у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 6,818 ум.кад.га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташовану в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 6,818 ум.кад.га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташовану у межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3073,6 (три тисячі сімдесят три гривні шістдесят копійок) гривень.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.02.2020 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик