Справа № 520/12022/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 р. м. Харків Справа № 520/12022/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В. (повний текст складено 26.12.19) по справі № 520/12022/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просила:

- визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві № 260762/03 від 25.10.2019 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 260762/03 від 25.10.2019 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції Закону№ 2663-ІІІ від 12.07.2001) з 18.09.2019, виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати згідно з довідкою та додатком до неї, виданими Генеральною прокуратурою України № І8-82зп від 12.09.2019 - без будь-яких обмежень або виключень з цієї статті, без обмеження заробітної плати, а також проводити відповідні виплати без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що на момент її звернення із заявою про призначення пенсії і на теперішній час діє Закон України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру», відповідно до ст. 86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Разом з тим, ч. 1 ст. 86 цього Закону передбачене поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років, чим значно погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію. У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Отже, в період часу з 2001 року по 2011 рік, позивач працював на посадах в органах прокуратури, та мав достатній стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Тому вважає, що має достатню кількість спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років. Проте, відповідач безпідставно відмовив їй у призначенні пенсії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що звуження змісту та обсягу існуючих у неї на початку проходження служби в прокуратурі прав не допускається. Вважає, що відповідач неправомірно відмовив їй у призначенні пенсії.

Відповідач у справі не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2020 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , з 05.07.2001 до часу звернення із адміністративним позовом працює в органах прокуратури.

18 вересня 2019 року позивач звернулася до Головного управління ПФУ у м.Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон - №1789-XII).

Головне управління ПФУ у м. Києві листом від 25.10.2019 відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону №1789-XII, оскільки прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років. Позивач станом на день звернення мала стаж за вислугу років 20 років 3 місяці 9 днів страхового стажу, у тому числі стаж на посадах прокурора - 17 років 10 місяців 13 днів.

Колегія суддів звертає увагу, що сторони не заперечують проти такого розрахунку стажу позивача.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення позивача із заявою про призначенням пенсії набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), а положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії, втратили чинність. За висновком суду, оскільки у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року позивач не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії у вересні 2019 року.

На час звернення позивача до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії порядок призначення пенсій прокурорам було врегульовано положеннями Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон від 14.10.2014 №1697).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону від 14.10.2014 №1697 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Тобто, станом на дату звернення позивача до органів Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення їй пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 24 роки; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 14 років.

Поряд з цим, із матеріалів справи вбачається, що позивач просила суд зобов`язати відповідача призначити їй пенсію згідно з ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції, яка діяла до 01.10.2011, відповідно до якої пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на 30.09.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, що свідчить про відсутність підстав для виникнення права на призначення пенсії згідно ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» у редакції, яка діяла до 01.10.2011.

Також, станом на дату звернення до органів Пенсійного фонду у вересні 2019 року у позивача був відсутній стаж роботи 24 роки, що свідчить про відсутність підстав для виникнення права на призначення пенсії згідно ст. 86 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», яку слід застосувати до спірних правовідносин з огляду на час звернення позивача до пенсійного органу за призначенням пенсії.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом у своїх рішеннях (постанови від 27.02.2019 по справі №415/2185/17, від 10.10.2019 по справі №554/5582/17, від 17.10.2019 по справі №308/8967/16-а) викладено правовий висновок, що якщо у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, яка діяла до 01.10.2011, у особи не виникло права на призначення пенсії, то внесені до зазначеної статті зміни щодо збільшення необхідного для призначення пенсії стажу не є звуженням прав такої особи.

При цьому, виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», а не положення статті 50-1 Закону від 05.11.1991 №1789-XII, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Таким чином, коли стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону №1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, відповідачем обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії позивачу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №747/559/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що підстави для відступлення від правових позицій Верховного Суду судом не встановлені, а сторонами не повідомлені.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 по справі № 520/12022/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 02.03.2020.