Справа № 1440/2422/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 1440/2422/18
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Миколаєві, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного кадастрового реєстратору Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Пихтіної Олени Іванівни, Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому просив скасувати рішення Державного кадастрового реєстратору Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Пихтіної Олени Іванівни за № РВ-018 від 31.03.2018 року про відмову у вчиненні державної реєстрації земельної ділянки площею 35.5 га, що розташована на території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області та внесенні до Державного земельного кадастру відомостей (зміни до них) про державну реєстрацію земельної ділянки; зобов`язати Державного кадастрового реєстратору Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Пихтіну Олену Іванівну провести державну реєстрацію земельної ділянки та внести до Державного земельного кадастру відомості (зміни до них) про державну реєстрацію земельної ділянки площею 35.5 га, що розташована на території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті свого батька ОСОБА_2 , для реалізації свого права, як спадкоємця, замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, громадянину ОСОБА_2 . Технічна документація була виготовлена та подана для реєстрації Державному кадастровому реєстратору до відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Рішенням № РВ-018 відмовлено у внесені відомостей до Державного земельного кадастру, з підстав того, що електронний документ не містить інформації про державний акт. Однак позивач вказує, на неправомірність рішення відповідача, оскільки 01.01.2013 року державні акти на земельні ділянки не видаються, а право власності на земельну ділянку реєструється у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року у задоволенні адміністративний позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 № 553 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, що знайшли відображення у п. 66 Порядку, а саме: для Державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців. Документом, що підтверджує набуття спадкодавцем ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - земельну ділянку, є договір її купівлі-продажу. В новелах до Постанови вказано, що п.66 Порядку реєстрації речових прав, розрахоний на те, щоб спадкоємець діяв так, як би діяв сам спадкодавець - що позивач і намагається реалізувати .

На думку апелянта, заперечення відповідачів та висновки суду зводяться до того, що у ОСОБА_2 (спадкодавця) відсутній зареєстрований Державний акт на земельну ділянку, відповідно право власності у нього не виникло. По своїй юридичній силі зареєстрований Державний акт на земельну ділянку рівнозначний Документу про реєстрацію речового права у ЄДРРП, а тому при наявності у ОСОБА_2 . Державного акту на земельну ділянку не було б потреби у зверненні про повторну реєстрацію як до Державного реєстратора речових прав, так і до Державного кадастрового реєстратора. З введенням в дію Закону України «Про Державний земельний кадастр», починаючи з 01.01.2013 року у відповідності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державні акти на земельні ділянки не видаються. Тобто Державний акт не видається, але для реєстрації права власності він потрібен. Наразі висновки суду та доводи відповідачів фактично унеможливлюють реєстрацію речового права ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав без Державного акту, хоча право власності набуте відповідно до законодавства, та засвідчено цивільно-правовою угодою. В свою чергу в рішенні Європейського суду з прав людини та основоположних, свобод від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області зазначають, що договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 35,5 га від 11.03.1994 не є підставою для виготовлення такого виду документації із землеустрою як технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідач зазначає, що державному кадастровому реєстратору для державної реєстрації земельної ділянки площею 35,5 га було надано розроблену технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), до складу якої було долучено виданий на ім`я ОСОБА_2 державний акт на право постійного користування землею площею 43,0 га. Державний акт на право постійного користування землею на земельну ділянку площею 43,0 га не може посвідчувати право власності на земельну ділянку площею 35,5 га.Додатково відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів, що зазначена земельна ділянка включена до складу спадщини та свідоцтво про право на спадщину. Також відповідач вважає, що суд вірно зазначив, що лише після того, як Казанківським районним судом Миколаївської області, буде визнано право власності позивача на земельну ділянку та право на виділення часток у спадщині в порядку спадкування та в разі порушення відповідачем прав позивача, останній не позбавлений права звернутись до Миколаївського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав. З огляду на зазначене Головне управління Держгеокадастру України у Миколаївській області просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Державний кадастровий реєстратор Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Пихтіна Олена Іванівна зазначає. що, на її думку,, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2018 у справі № 1440/2422/18 є законним і обгрунтованим, оскільки ухвалено судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідач зазначає, що на ім`я ОСОБА_2 1992 році був виданий державний акт на право постійного користування землею на земельну ділянку площею 43,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої в межах території Казанківської селищної ради. Зазначена земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) на підставі: «Проекту отвода земельных участков гражданам ОСОБА_3 и ОСОБА_4 в постоянное пользование для ведения фермерских хозяйств из земель запаса в границах колхоза им. Петровского Казанковского поселкового Совета народных депутатов Казанковского района Николаевской области». ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.03.1994 р. придбав земельну ділянку площею 35,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства яка знаходиться в смт. Казанка територія КАСП АДРЕСА_1 та входила до масиву земельної ділянки площею 43,0 га, наданої йому в постійне користування. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі було підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Також ст. 22 Земельного кодексу УРСР було визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Межі земельної ділянки площею 35,5 га в натурі (на місцевості) встановлені не були, технічна документація із землеустрою не виготовлялась, державний акт не видавався. Таким чином, на думку відповідача, ОСОБА_2 за життя набув право власності на земельну ділянку площею 35,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі договору купівлі- продажу, але не підтвердив право власності на зазначену земельну ділянку, а саме не отримав документ, що посвідчує право власності на землю - державний акт. Тому, державний акт на право постійного користування землею, виданий на Ім`я ОСОБА_2 не може посвідчувати право власності на земельну ділянку площею 35,5 га. Ст. 55 Закону України «Про землеустрій» визначає перелік документів, які входять до складу технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), одним із таких документів, є копія документа, що посвідчує право на земельну ділянку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 35,5 га не є підставою для виготовлення такого виду документації із землеустрою як технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Також, державний акт на право постійного користування землею, який був складовою поданої на державну реєстрацію земельної ділянки площею 35,5 га, технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 в межах території Казанківської селищної ради, виданий на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 43,0 га не може посвідчувати право власності на земельну ділянку площею 35,5 га. Виходячи з зазначеного,відповідач, на її думку,. при наданні відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру керувалась ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та чинним законодавством України. З огляду на зазначене, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Відділ у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області зазначають, що прийняте рішення Державного кадастрового реєстратора про відмову у реєстрації земельної ділянки площею 35,5 га було прийняте відповідно до чинного законодавства. В іншому доводи Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області тотожні дооводам Державного кадастрового реєстратора Відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Пихтіної Олени Іванівни. З огляду на зазначене, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що батько позивача, ОСОБА_2 , у 1992 році подав заяву про надання йому в постійне користування земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства.

Рішенням Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.04.1992 року "10/105 видано ОСОБА_2 в довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею до 50 га, з подальшим уточненням площі після складання проекту відведення.

В подальшому ОСОБА_2 отримав Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 43,0 га, з цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства.

У 2003 році було зареєстровано селянське (фермерське) господарство № 12 "Попова дача", головою якого вказано ОСОБА_2 (батько позивача).

У 1994 році, ОСОБА_2 (батьку позивача) передана в постійне користування земельна ділянка за плату, яка на той час за призначенням уже перебувала у користуванні селянського (фермерського) господарства № 12 "Попова дача", відповідно до рішення № 15 Казанківської селищної ради народних депутатів 08.02.1994 року про продаж земельної ділянки площею 35,0 га із 43 га.

Державним нотаріусом, 11 березня 1994 року було посвідчено договір купівлі - продажу між Казанківською селищною радою та ОСОБА_2 про продаж земельної ділянки 35,5 га, для ведення селянського (фермерського) господарства на суму 1107600 крб., договір зареєстровано в реєстрі № 178.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер.

За своє життя ОСОБА_2 (батько позивача) не встиг виготовити технічну документацію на викуплену земельну ділянку 35, 5 га., отримати Державний акт та зареєструвати право власності відповідно до вимог законодавства.

Відповідно інформація про спірну земельну ділянку відсутня у Національній кадастровій системі.

Позивач для реалізації свого права, як спадкоємця, після смерті батька замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, громадянину ОСОБА_2 доля ведення фермерського господарства.

Технічна документація була виготовлена та подана для реєстрації Державному кадастровому реєстратору до відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Рішенням № РВ-018 відмовлено у внесені відомостей до Державного земельного кадастру, з підстав того, що електронний документ не містить інформації про державний акт.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Відповідно до ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Положеннями ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Судом першої інстанції встановлено, що за життя батько позивача не отримав Державний акт на земельну ділянку, не оформив технічну документацію на викуплену земельну ділянку та не зареєстрував права власності на земельну ділянку, однак належала вона йому відповідно до договору купівлі - продажу. Позивач, як спадкоємець за законом, від спадщини батька не відмовився. Прийняв її в установленому законом порядку у встановлений законом строк, а тому є таким, що прийняв спадщину після смерті батька.

Крім цього, судом встановлено що в Казанківському районному суді Миколаївської області розглядається справа за позовом ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради, Казанківської районної адміністрації Миколаївської області, третя особа: ФГ "Попова дача" про визнання права власності на земельну ділянку та права на виділення часток у спадщині в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що саме під час розгляду справи у Казанківському районному суді Миколаївської області має вирішуватись питання щодо права власності позивача на земельну ділянку, яке позивач намагається захистити у адміністративному суді шляхом оскарження спірного рішення.

Тому, обраний позивачем спосіб захисту в цій справі є неналежним способом захисту порушеного права позивача.

Належним способом захисту прав позивача, є саме визнання права власності на земельну ділянку та права на виділення часток у спадщині в порядку спадкування.

Колегія суддів зазначає, що лише після того, як Казанківським районним судом Миколаївської області, буде визнано право власності позивача на земельну ділянку та право на виділення часток у спадщині в порядку спадкування та в разі порушення відповідачем прав позивача, останній не позбавлений права звернутись до Миколаївського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.03.2020 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик