Справа № 1.380.2019.001996
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.001996 пров. № 857/13289/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,

за участю секретаря судових засідань Чопко Ю.Т.

представника відповідача Звіра Р.П.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року (головуючий суддя: Брильовський Р.М., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту рішення 15.10.2019) у справі за адміністративним позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал», 22.04.2019 звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 08.04.2019 № , № .

Обґрунтовує позов тим, що за результатами документальної перевірки відповідач дійшов висновку про заниження позивачем податкового зобов`язання з рентної плати за спеціальне використання води. Позивач стверджує, що жодних порушень не вчиняв, оскільки нормами ПК України не передбачено проводити коригування фінансового результату, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, на суми втрат з метою визначення оподатковуваного прибутку. Таким чином, податкові різниці на суму понесених втрат води з метою нарахування податку на прибуток не визначаються, незалежно від того понесені втрати в межах чи понаднормово. Отже, усі витрати підприємства на виробництво (забір, очищення та постачання води) послуг з централізованого водопостачання понесені у результаті господарської діяльності. Вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що придбані товарно-матеріальні цінності в частині понаднормативних втрат води, використовувалися в операціях, що не є господарською діяльністю платника. Відносно доводів відповідача щодо несвоєчасної реєстрації позивачем податкових накладних на суму 7216440, 57 грн позивач зазначив, що відповідні податкові накладні повинні були бути зареєстровані на суму заниження ПДВ в розмірі 14432881,14 грн. Позивач стверджує, що податкове повідомлення-рішення № прийнято передчасно, оскільки факт заниження позивачем податкового зобов`язання не встановлений. Звертає увагу, що документальною перевіркою не було виявлено порушень у визначенні підприємством як витрат діяльності, так і доходів діяльності, тому доводи відповідача, що податок на додану вартість нараховується на витрати, які не брали участь у господарській діяльності спростовується висновками викладеними в акті перевірки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року позов задоволено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що відповідачем було проведено документальну планову перевірку позивача. За результатами документальної перевірки було встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 198.5 ст. 198, п. 189.1. ст. 189 ПК України, що призвело до заниження ПДВ та п. 201.10 статті 201 ПК України щодо несвоєчасної реєстрації податкових накладних в ЄРПН. Зазначив, що за результатами проведеної перевірки було встановлено, що ЛМКП «Львівводоканал» не зареєстровано в єдиному реєстрі податкові накладні протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 ПК України на загальну суму 88 847 429,70грн., в тому числі ПДВ 17 789 485,94 грн на суми понаднормових втрат води при наданні послуг з централізованого водопостачання ЛМКП «Львівводоканал». Крім того, перевіркою встановлено, що суми понаднормових витрат води при водопостачанні за період з 01.01.2015 по 30.09.2018 не передбачені нормативними документами, поточними індивідуальними технологічними нормативами використання питної води для ЛМК «Львівводоканал». На думку відповідача, суми понаднормових витрат води при водопостачанні використані в операціях, що не є господарською діяльністю ЛМКП «Львівводоканал». Враховуючи вищенаведене, позивач у порушення вимог п. 198.5 ст.198 п. 189.1. ст. 189 ПК України занизив податкові зобов`язання з податку на додану вартість на суму 17 789 485,94 грн.

Позивачем, 01.01.2020 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні представником відповідача, подано клопотання про заміну сторони відповідача на його правонаступника - Офіс великих платників податків Державної податкової служби. З огляду на те, що відповідач у справі реорганізований шляхом приєднання до Офісу великих платників податків Державної податкової служби, а спірні правовідносини допускаються правонаступництво, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність замінити відповідача на його правонаступника.

Представник відповідача Звір Р.П., у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ЛМКП «Львівводоканал» зареєстроване як юридична особа 26.11.1992, , основний вид діяльності за КВЕД: 36.00 - забір, очищення та постачання води.

Відповідно до затвердженого плану документальної перевірки на підставі направлень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 10.01.2018 № 6, 7, 8, 9, наказу Офісу великих платників податків ДФС від 29.12.2018 № 2529, проведено планову виїзну документальну перевірку ЛМКП «Львівводоканал» з питань здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків і зборів, дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.09.2018.

За результатами проведеної планової виїзної документальної перевірки складено акт перевірки від 20.03.2019 № 63/28-10-48-13/03348471, в якому зафіксовано порушення ЛМКП «Львівводоканал» вимог:

- п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.198, п. 198.5 ст.198, п. 189.1. ст.189 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість;

- п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, зокрема несвоєчасно проведено реєстрацію податкових накладних та розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

На підставі вказаного акта перевірки Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби 08.04.2019 прийняв податкові повідомлення-рішення: № , яким збільшено суму податкового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у загальному розмірі 18321261, 51 грн, з яких: 14657009, 21 грн за податковим зобов`язанням та 3664252, 30 грн за штрафними (фінансовими) санкціями; № , яким накладено на ЛМКП «Львівводоканал» штраф у розмірі 7216440, 57 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, оскільки відповідач, при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, діяв без використання повноваження з метою, з якою такі повноваження надані, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів юридичної особи і цілями, на досягнення яких спрямовані вказані рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до приписів п. 198.5 ст. 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п.п. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами; господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 189.1 ст. 189 ПК України, у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Згідно п. 198.1. ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.2 ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.

З системного аналізу пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у податковому обліку господарські операції та витрати за ними мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. Податковий кредит має бути обов`язково підтверджений податковою накладною іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. При цьому вирішальне значення має існування факту господарської операції та її дійсний економічний зміст, зокрема наявність ділової мети у вчинюваних операціях.

Відповідно до п.п.14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, поняття розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. При цьому з визначеного ПК України поняття ділової мети слідує, що не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане у майбутньому або операція може виявитися збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.

Згідно матеріалів справи, основним видом економічної діяльності ЛМКП «Львівводоканал» є забір, очищення та постачання води.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 25.06.2014 № 179, із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 97 від 22.04.2016, затверджено Порядок розроблення та затвердження технологічних нормативів використання питної води підприємствами, які надають послуги з централізованого водопостачання та/або водовідведення (далі Порядок).

Пунктом 3 внесено до Порядку розроблення та затвердження технологічних нормативів використання питної води, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 15 листопада 2004 року № 205, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07 грудня 2004 року за № 1556/10155, такі зміни: « 12. Поточні ІТНВПВ (індивідуальні технологічні нормативи використання питної води) розробляються кожним підприємством житлово-комунального господарства за методиками розробки поточних ІТНВПВ та/або за галузевими ТНВПВ (технологічні нормативи використання питної води), погоджуються зі структурними підрозділами органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань охорони навколишнього природного середовища, територіальними органами Держводагентства України і затверджуються органами місцевого самоврядування на строк до 5 років».

Рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.10.2015 № 583, від 01.08.2016 № 614 було затверджено поточні індивідуальні технологічні нормативи використання питної води для Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал».

Згідно п. 3 Розділ ІІІ Індивідуальні ТНВПВ, ІТНВПВ встановлюються у таких одиницях: для втрат питної води в системах водопостачання - у м-3 на 1000 м-3 піднятої води; для технологічних витрат питної води в системах водопостачання - у м-3 на 1000 м-3 піднятої води; для технологічних витрат питної води в системах водовідведення - у м-3 на 1000 м-3 відведених стічних вод.

Пунктом 4 ІІІ. Розділ Індивідуальні ТНВПВ, ІТНВПВ встановлюються для: втрат питної води; технологічних витрат питної води в системах водопостачання; технологічних витрат питної води в системах водовідведення.

Поточні ІТНВПВ не повинні перевищувати значень поточних галузевих ТНВПВ, встановлених у розділі ІІ цього Порядку, крім випадку, передбаченого підпунктом 3 пункту 10 розділу ІІІ цього Порядку (п. 5 Порядку).

Таким чином, Порядком, визначено максимально допустимий обсяг технологічних втрат води при її транспортуванні і реалізації абонентам. Однак, підстави для обмеження витрат платника, що підлягають врахуванню при визначенні об`єкта оподаткування податку на прибуток та ПДВ, виключно вказаними нормативами відсутні.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» від 10.01.2002 № 2918-ІІІ (далі Закон № 2918-ІІІ), об`єктами правового регулювання у сфері питної води та питного водопостачання є суспільні відносини з питань: господарської діяльності з централізованого та нецентралізованого водопостачання і водовідведення; формування тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення; нормування, стандартизації, ліцензування та сертифікації та інші.

Статтею 6 Закон № 2918-ІІІ встановлено, що одними з основних принципів державної політики у сфері питної води та питного водопостачання є: державне управління та регулювання відносин у сфері питної води та питного водопостачання; додержання єдиних правил, норм і стандартів усіма суб`єктами відносин у сфері питної води та питного водопостачання

Відповідно до ст. 32 Закон № 2918-ІІІ, за надання послуг з питного водопостачання споживач вносить плату за нормами і тарифами, що регулюються у встановленому законодавством порядку. Порядок справляння плати за надання послуг з питного водопостачання встановлюється законодавством. Тарифи на надання послуг з питного водопостачання розраховуються на підставі галузевих нормативів витрат і повинні повністю відшкодовувати експлуатаційні витрати та забезпечувати надійну роботу об`єктів централізованого питного водопостачання і водовідведення.

Порядком формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 визначено, що при розрахунку тарифу на послуги з питного водопостачання враховуються втрати води в технологічному процесі, у тому числі мережах водопостачання, в межах затверджених нормативів.

Отже, виходячи із особливого характеру правовідносин з водопостачання та мети захисту споживачів, державному регулюванню підлягають не тільки ціни/тарифи на водопостачання, а і кількісні показники (норми споживання) води. Крім тарифу, на вартість самої послуги, впливає такий чинник як втрати води в технологічному процесі, у тому числі мережах водопостачання тощо. При затверджені тарифу до розрахунків собівартості надання послуги з водопостачання, віднесено витрати не на фактичне, а на нормативне споживання води.

На думку суду апеляційної інстанції, позивач не може вплинути на розмір понаднормативного споживання води, оскільки їх виникнення не залежить від останнього, а збільшити вартість за надані послуги, підприємство не може, оскільки тариф на питну воду для населення відповідно до ст. 8 Закону України «Про природні монополії», ст. ст. 5, 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем не надав жодних достатніх та допустимих доказів щодо виникнення у позивача втрат води внаслідок її використання з іншою метою, ніж у межах господарської діяльності, а оцінка ефективності використання води не впливає на податковий облік платника податків.

Аналогічного позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 808/8790/15.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 08.04.2018 № , яким збільшено суму податкового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у зв`язку понаднормовою втратою води при наданні послуг централізованого водопостачання, у загальному розмірі 18321261, 51 грн, підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що податкове повідомлення-рішення прийняте податковим органом у зв`язку із відсутністю реєстрації позивачем податкових накладних на суму 14432881,14 грн. Вказане податкове повідомлення-рішення, сформоване на підставі висновків акта перевірки № 6328-10-48-14/03348471 від 20.03.2019 щодо заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підтверджується розрахунком грошового зобов`язанням по податку на додану вартість ЛМКП «Львівводоканал».

Оскільки, податкове повідомлення рішення № від 08.04.2019 є похідним від податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2019, яке винесене Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби з порушенням норм чинного законодавства України, а отже податкове повідомлення рішення № , також підлягає скасуванню.

Щодо покликання апелянта на те, що постановою Личаківського районного суду м. Львова від 20.05.2019 у справі № 463/2574/19, визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 163-1, ч. 1 ст. 63-4 КУпАП та застосовано до бухгалтера ЛМКП «Львівводоканал» адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн і така є обов`язковою для застосування при розгляді цієї справи, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними.

Оскільки, при розгляді справи № 463/2574/19, Личаківським районним судом м. Львова досліджувалися обставини щодо притягненню особи до адміністративної відповідальності, яка допустила порушення встановленого законодавством порядку ведення податкового обліку, що призвело до заниження податку на додану вартість, податкового зобов`язання з рентної плати за спеціальне використання води за період з 01.01.2018 по 30.09.2018. Тобто, обставини у справі № 463/2574/19, є відмінними від обставин, які є предметом у розглядуваній справі судом апеляційної інстанції щодо не нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість, не включення до складу податкових зобов`язань суми понаднормових витрат води при постачанні послуг централізованого водопостачання, а тому не мають преюдиційного значення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, оскільки аналіз фактичних обставин справи, установлених під час її розгляду, у їх взаємному зв`язку та сукупності, та мотивів, покладених в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, дає підстави для висновку про недоведеність у спірних правовідносинах, належними та допустимими доказами вини позивача у порушенні податкового законодавства.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на розбіжності у даті ухвалення скороченого (03.10.2019) та повного (15.10.2019) тексту оскаржуваного судового рішення. Згідно протоколу судового засідання оскаржуване рішення (скорочене) проголошено 03.10.2019. Однак, вказана обставина не є підставою для його скасування, оскільки суд апеляційної інстанції вважає, що вказані розбіжності можуть бути усунуті шляхом виправлення описки, в порядку ст. 253 КАС України.

Апеляційна скарга скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 310, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001996 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 28.02.2020.