Справа № 640/23242/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року місто Київ №640/23242/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, у якій просить суд: визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві сформувати та подати до відповідного органу Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві сформувати та подати до відповідного органу Державної казначейської служби України подання про сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна у розмірі 22 289,64 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що звернувшись до відповідача із заявою про повернення сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 22 289,64 грн., відповідачем фактично було відмовлено у вчинені відповідних дій.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі №640/23242/19 та запропоновано відповідачу у визначений судом строк надати суду відзив на позовну заяву.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві заперечило щодо задоволення позовних вимог. Також, відповідачем вказано, що позивачем пропущені строки звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки позивач сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування 29.07.2015, а з даною позовною заявою позивач звернувся лише 19.11.2019.

Представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно до якої позивачем підтримано позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини і наголошується, що підставою для звернення до суду із відповідним позовом стала відмова органу Пенсійного фонду від 23.10.2019, відтак строки звернення до суду не пропущено.

З огляду на зазначені пояснення, підстави позову, зазначені у позові та відповіді на відзив, судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки суд виходить із того, що підставою для звернення до суду став лист Фінансово-економічного департаменту Пенсійного фонду від 23.10.2019 №26486/В-11, відтак передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України строки звернення до суду не пропущено.

Третьою особою - Головним управлінням Державної казначейської служби України в місті Києві надано пояснення, в яких зазначено, що контроль справляння відповідних надходжень до бюджету у сфері обов`язкового пенсійного страхування здійснюється Пенсійним фондом України.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

З позовної заяви вбачається, що за договором купівлі-продажу квартири від 29.07.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сохнич К.М. та зареєстрованим за №951, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору, згідно з вимогами пункту 15-3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740 "Про затвердження порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій", позивачем було сплачено 22 282,64 грн. пенсійного збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, про що свідчить квитанція від 29.07.2015 №0.0.41577898.1 про сплату позивачем на рахунок Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва 1% з купівлі-продажу нерухомого майна.

Проте, згідно зі статтею 4 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування", збір сплачується фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1% від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком громадян, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

За посиланням позивача, житло, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29.07.2015, придбавалося позивачем вперше, тому він не являється суб`єктом сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Тобто, за твердженням позивача, збір сплачений позивачем помилково.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся 10.10.2019 (вхідний номер звернення від 16.10.2019 №26486/В-11) до Пенсійного фонду України з заявою про повернення коштів, які були ним сплачені.

Листом Фінансово-економічного департаменту Пенсійного фонду від 23.10.2019 №26486/В-11 позивачеві було повідомлено, що для вирішення питання щодо сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна необхідно звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та надати документи, які дадуть можливість зробити висновок про придбання майна позивачем вперше.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулася з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування", платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є: 9) підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Таким чином, із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки - громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Станом на час придбання позивачем нерухомості - 29.07.2015, як і станом на час розгляду справи судом, в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, ведення якого розпочато з 01.01.2013, а також Реєстр прав власності на нерухоме майно, ведення якого розпочато згідно з наказом Мін`юсту від 07.02.2002 № 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно", не містять всієї інформації щодо наявності у власності об`єктів нерухомого майна, що знаходиться на території України.

Вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміна "придбавають житло вперше", що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування", визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 №29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Надаючи оцінку діям та бездіяльності відповідача в даному випадку, суд звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38) (http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-107088).

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.07.2018 по справі №819/33/17 та від 01.11.2018 по справі №819/1353/17.

Як зазначено позивачем, відповідно до договору купівлі-продажу від 29.07.2015, ОСОБА_1 придбано майно вперше, до укладення зазначеного договору купівлі-продажу, інша нерухомість ним не придбавалась.

Як було зазначено вище, відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування", платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, зокрема, є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.

Також, суд звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, а саме з квитанції від 29.07.2015 №0.0.41577898.1, що позивачем сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна у розмірі 22 282,64 грн.

Разом з тим, з тексту позовної заяви та з прохальної частини позовної заяви вбачається, що представником позивача вказано на те, що позивачем сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна у розмірі 22 289,64 грн., що не відповідає сумі зазначеній в квитанції від 29.07.2015 №0.0.41577898.1.

Крім того, суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з вимогою щодо формування та подання до відповідного органу Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна у розмірі 22 282,64 грн., сплаченого відповідно до квитанції від 29.07.2015 №0.0.41577898.1.

Зокрема, листом Фінансово-економічного департаменту Пенсійного фонду України від 23.10.2019 №26486/В-11 позивачеві було повідомлено, що для вирішення питання щодо сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна необхідно звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та надати документи, які дадуть можливість зробити висновок про придбання майна позивачем вперше.

Разом із тим доказів такого звернення до відповідача, матеріали справи не містять.

Відтак, з боку позивача відсутні докази:

- придбання житла відповідно до договору купівлі-продажу від 29.07.2015 вперше;

- звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування;

-відмови Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві за наслідками такого звернення;

- наявності помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у тій сумі, яка заявлена в позовній заяві.

Отже позивач оскаржує відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві сформувати та подати до відповідного органу Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, в той час як такої відмови немає.

Зокрема, матеріали справи не містять таких доказів.

Натомість в листі Фінансово-економічного департаменту Пенсійного фонду України від 23.10.2019 №26486/В-11 позивачеві було повідомлено, що для вирішення питання щодо сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна необхідно звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Відтак, враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.