Справа № 520/14482/19
Суддя: Мінаєва К.В.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про закриття провадження у справі

02.03.2020 р. № 520/14482/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження питання про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Державної установи "Харківське СІЗО № 27" (вул. Полтавський шлях, буд. 99,м. Харків,61093, ) , Держави Україна в особі Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харкова (вул. Конєва, буд. 35,м. Харків,61000, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати неправомірні дії ДУ "Харківське СІЗО №27", що виразилися в порушеннях прав позивача закріплених ст.6 ч.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, шляхом не відправлення або несвоєчасної відправки кореспонденції (переліченої в описовій частині позову);

- стягнути на користь позивача, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) моральної шкоди загальною сумою 32 000,00 (тридцять дві тисячі) гривень з Держави України в особі Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харків;

- звільнити позивача від сплати судового збору в силу п.17 ст.5 Закону України "Про судовий збір" з підстав наведених вище;

- направити запит до Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харкова для з`ясування коду ЄДРПОУ;

- розгляд справи проводити за правилами загального провадження з обов`язковою участю позивача, для цього забезпечити її доставку до суду.

Ухвалою суду від 02.01.2020 р. прийнято до розгляду адміністративну справу, відкрито спрощене провадження у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до частини першої статті 1 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно зі статтею 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина перша статті 1 Закону України від 30 червня 1993 року №3352-XII «Про попереднє ув`язнення", встановлює, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно ч.1 ст.4 Закону України "Про попереднє ув`язнення", установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Як встановлено з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є, зокрема, вимога позивача про визнання неправомірними дії ДУ "Харківське СІЗО №27", що виразилися в порушеннях прав позивача, закріплених ст.6 ч.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, шляхом не відправлення або несвоєчасної відправки кореспонденції (переліченої в описовій частині позову).

Частиною першою статті 24 КПК передбачено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.206 Кримінального процесуального кодексу України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Таким чином, положення ст.206 Кримінального процесуального кодексу України є спеціальною нормою права відносно осіб, які тримаються під вартою, і охоплюють захист усіх прав людини, жодних виключень законом не запроваджено.

Водночас, положення ст.ст. 537 та 539 Кримінального процесуального кодексу України присвячені урегулюванню правовідносин з приводу розгляду судом справ про захист прав особи саме під час виконання покарань.

Так, п. 13-1 ч.1 ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України прямо передбачена можливість оскарження особою інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань і у силу ч. 9 ст. 539 цього ж кодексу ці справи розглядаються у порядку адміністративного судочинства. Таким чином, положення ст.ст. 537 та 539 Кримінального процесуального кодексу України є спеціальною нормою права відносно осіб, стосовно яких відбувається виконання вироку.

Окрім того, суд зауважує, що виключно до осіб, відносно яких розпочата процедура відбування покарання за вироком суду, підлягають застосуванню і положення Кримінально-виконавчого кодексу України. Тобто, на правовідносини за участю осіб, котрі тримаються під вартою, поширюється дія саме ст. 206 Кримінального процесуального кодексу України та приписів Закону України «Про попереднє ув`язнення».

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 була заарештована 02.03.2012р. Прокуратурою Харківської області. Засуджена 23.09.2015р. Червонозаводським райсудом м. Харкова за ст.ст. 27 ч.4, ст.115 ч.2 п.6, ст.115 ч.2 п.11 КК України 2001р. до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017р. вирок Червонозаводського райсуду м. Харкова від 23.09.2015р. змінено - пом`якшено призначене ОСОБА_1 покарання до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 10.10.2018р. скасована ухвала Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017р., щодо ОСОБА_1 і справу направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Харківського Апеляційного суду від 01.11.2018р. ухвалено етапувати ОСОБА_1 з Київського слідчого ізолятора до Харківського слідчого ізолятору для подальшої доставки в судове засідання в приміщенні Харківського апеляційного суду. ОСОБА_1 має статус - ув`язненої.

Отже, у спірних правовідносинах позивач не має публічних прав та публічних інтересів, захист яких повинен відбуватись у порядку адміністративного судочинства.

У постанові Верховного Суду у справі №640/2265/19 від 13.02.2020 р. висловлен висновок, який полягає у тому, що оскільки розгляд оскаржуваних дій врегульовано нормами КПК України, то і оскарження таких дій повинно здійснюватися відповідно до норм КПК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що "фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".

Таким чином, зважуючи на тлумачення ЄСПЛ поняття "судом, встановленим законом", суд, з метою дотримання юрисдикції, визначеної чинним законодавством України, виходячи з характеру спірних правовідносин, які підлягають врегулюванню в рамках іншого судочинства, дійшов висновку, що адміністративний суд не може вважатися "судом, встановленим законом" у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно цих спірних правовідносин.

Відповідно п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Положеннями ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а підлягає розгляду відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України, у зв 'язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.238, 250, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Харківське СІЗО № 27", Держави Україна в особі Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харкова про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Роз`яснити позивачу, що розгляд та вирішення даної справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду в порядку, передбаченому Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст ухвали виготовлено 02 березня 2020 року.

Суддя Мінаєва К.В.