Справа № 560/3720/19
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/3720/19

Головуючий у 1-й інстанції: Салюк П.І.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

25 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Шидловського В.Б. Матохнюка Д.Б.

за участю:

секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,

позивача: ОСОБА_1 ;

представників відповідача: Іванова А.К., Попик О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Арбітражного керуючого ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих при Міністерстві юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про визнання протиправними дій, подання, наказу та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2019 року позивач арбітражний керуючий ОСОБА_2 В ОСОБА_3 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області в якому просив:

- визнати протиправними дії посадових осіб (членів комісії) Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області щодо неврахування наданих документів під час планової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 та скасувати висновки акту від 25 березня 2019 року №4;

- визнати протиправним, незаконним подання Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих при міністерстві юстиції України про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого від 16 квітня 2019 року № 944 та протоколу від 16 квітня 2019 року № 81/04/19 Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності арбітражного керуючого ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним, незаконним наказ Міністерства юстиції України від 06 вересня 2016 року № 1713/5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) від 26 лютого 2013 року № 332 видане ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство юстиції України в особі Департаменту з питань судової роботи та банкрутства виключити з Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) запис про анулювання свідоцтва арбітражного керуючого Побережного Володимира Трохимовича від 26 лютого 2013 року № 332 та відновити дію свідоцтва.

В обґрунтування позовної заяви скаржник зазначав, що наслідком виконання оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2019 наказ № 1713/5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 332 від 26 лютого 2013 року, видане ОСОБА_1 , позивача буде усунено від обов`язків ліквідатора сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Діброва" у справі господарського суду Хмельницької області 3/147-Б-10, ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінком" у справі № 50/10 - Б господарського суду м. Києва, ліквідатора закритого акціонерного товариства "Агромаш" у справі № 13/5025/2136/11 господарського суду Хмельницької області, ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "УкрЕЛКОМ" у справі № 924/1457/15 господарського суду Хмельницької області, ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Вудекіп" у справі № 11/5025/12 господарського суду Хмельницької області, розпорядника майна товариства з обмеженою відповідальністю "Кінгс Кепітал" у справі № 44/472-Б господарського суду м. Києва, а також на думку позивача будуть порушені права кредиторів у вказаних справах.

Вказував, що дія спірного наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2019 №1713/5 унеможливлює здійснення діяльності арбітражного керуючого та може суттєво вплинути на інтереси учасників у справах про банкрутство, оскільки на підставі даного наказу позивач може бути відсторонений від участі у справах про банкрутство і у випадку його заміни на іншого арбітражного керуючого, повернення до вищезазначених обов`язків стає практично неможливим.

Разом з позовною заявою 18 листопада 2019 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд: зупинити дію наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2019 № 1713/5, в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 332 від 26 лютого 2013 року, видане ОСОБА_1 , на підставі подання Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) від 16 квітня 2019 № 944 та з урахуванням протоколу її засідання від 16 квітня 2019 року № 81/04/19.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 заяву Арбітражного керуючого ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову - задоволено.

Зупинено дію наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2019 № 1713/5, про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 332 від 26 лютого 2013 року, видане ОСОБА_1 , на підставі подання Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) від 16 квітня 2019 № 944 та з урахуванням протоколу її засідання від 16 квітня 2019 року № 81/04/19 до набрання законної сили рішення по даній справі.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги Міністерство юстиції України зазначає, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про забезпечення адміністративного позову повинен був обґрунтувати підстави такого забезпечення, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову чи утруднювали б відновлення таких прав при виконанні рішення у межах заявлених позовних вимог, що судом зроблено не було.

В судовому засіданні представники відповідача вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.

Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 видано свідоцтво про право здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 332 від 26 лютого 2013 року.

На підставі Плану перевірок діяльності арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) на І квартал 2019 року, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2018 року № 4823/7 Головним територіальним управлінням юстиції у Хмельницькій області у період з 04 березня 2019 року до 14 березня 2019 року проведено планову виїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 .

Предметом перевірки визначено відповідність арбітражного керуючого вимогам, визначеним у Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також додержання арбітражним керуючим вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", іншого законодавства з питань банкрутства та законодавства про оплату праці під час здійснення повноважень розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора у справах про банкрутство.

За результатами проведеної перевірки Головним територіальним управлінням юстиції у Хмельницькій області було складено Довідку про результати планової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 14 березня 2019 року № 3 та Акт про результати планової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 25 березня 2019 року № 4.

Відповідно до висновків Акту про результати планової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 25 березня 2019 року № 4 за результатами перевірки виявлені порушення які на думку комісії, є підставою для внесення державним органом з питань банкрутства до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) подання щодо застосування до арбітражного керуючого дисциплінарних стягнень.

У зв`язку із цим, листом № 05-11/1/1297 від 26 березня 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Хмельницькій області направлено до Міністерства юстиції України пропозицію (з матеріалами перевірки) щодо внесення до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих подання про накладення на арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

В подальшому, структурний підрозділ Мін`юсту підготовив та вніс подання № 1254 від 01 квітня 2019 року на Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих про накладення на арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

Вказане подання було направлене разом з Висновком структурного підрозділу Мін`юсту щодо відповідності законодавству висновків акта планової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 25 березня 2019 року № 4 та пропозицією органу контролю з усіма додатками на адресу арбітражного керуючого ОСОБА_1

12 квітня 2019 року листом №36 ОСОБА_1 надав письмові пояснення до Міністерства юстиції України та Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих, в яких позивач надав пояснення стосовно виявлених порушень в ході проведення перевірки та вказав про неможливість прибути на засідання комісії та просив перенести розгляд подання на іншу дату.

Дисциплінарна комісія арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) заслухавши пояснення арбітражного керуючого ОСОБА_1 , розглянувши подання структурного підрозділу Мін`юсту щодо відповідності висновків акта перевірки законодавству з питань банкрутства та пропозицію органу контролю (Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області) з усіма додатками (матеріали перевірки (в тому числі документи, які були надані арбітражним керуючим для проведення перевірки) прийняла рішення застосувати до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого.

За результатом засідання Дисциплінарною комісією арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) прийнято рішення внести до Міністерства юстиції України подання № 944 від 16 квітня 2019 року про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого.

Наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2019 року № 1713/5 анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) від 26 лютого 2013 року № 332 видане ОСОБА_1 .

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та в разі задоволення позову ускладнить, або ж взагалі унеможливить їх відновлення.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому заходи забезпечення позову вживаються судом з метою охорони прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; 2) неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; 4) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Також, колегія суддів зазначає, що зазначені підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, наявних в справі встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивача в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Крім того, відповідно до абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладену у постанові від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Згідно з Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Тому, підставами для забезпечення позову є очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливість або значне ускладнення захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, очевидна протиправність рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

З заяви про забезпечення позову вбачається посилання позивача на наявність ознак незаконності оскаржуваного рішення, що на думку колегії суддів, є обґрунтуванням предмету позову, яке підлягає перевірці та оцінці під час судового розгляду справи.

Між тим, позивач належним чином не обґрунтував свою заяву про забезпечення позову, не надав доказів того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Дослідивши зміст заяви позивача та матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для забезпечення даного адміністративного позову, зокрема з тих підстав, що заявником не конкретизовано яких саме зусиль буде змушений докласти та яких понесе витрат у разі невжиття судом заходів, про які він просить.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що застосування заходів забезпечення позову є виправданим у разі, якщо наявне достатньо обґрунтоване припущення, що їх невжиття може у подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Оскільки предметом позову є скасування прийнятого відповідачем рішення, тобто позов не містить вимог зобов`язального характеру (таких, що підлягали б дієвому виконанню), відсутні будь-які перешкоди у виконанні судового рішення (у випадку задоволення позову).

Щодо доводів позивача про те, що наслідком виконання оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2019 наказ № 1713/5 позивача буде усунено від обов`язків ліквідатора СГ ТОВ "Діброва" у справі господарського суду Хмельницької області 3/147-Б-10, ліквідатора ТОВ "Агроінком" у справі № 50/10 - Б господарського суду м. Києва, ліквідатора ЗАТ "Агромаш" у справі № 13/5025/2136/11 господарського суду Хмельницької області, ліквідатора ТОВ "УкрЕЛКОМ" у справі № 924/1457/15 господарського суду Хмельницької області, ліквідатора ТОВ "Вудекіп" у справі № 11/5025/12 господарського суду Хмельницької області, розпорядника майна ТОВ "Кінгс Кепітал" у справі № 44/472-Б господарського суду м. Києва, а також будуть порушені права кредиторів у вказаних справах, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання зміни арбітражного керуючого вирішується в судовому порядку і вибуття заявника в цьому статусі з процедур банкрутства, санації, ліквідації не унеможливлює їх подальше здійснення іншими особами (арбітражними керуючими), визначеними господарськими судами, відповідно до правил процесуального закону.

Наявність ухвали про зупинення дії наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2019 року №1713/5 до набрання законної сили рішенням по цій справі, або її відсутність, жодним чином не унеможливлює захист прав, свобод та інтересів позивача.

Слід зазначити, що рішення Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття діяльністю арбітражного керуючого покликане покарати арбітражного керуючого за вчинення правопорушення та запобігти новим правопорушенням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про те, що ознаки протиправності оскаржуваних рішення Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих, санацією, ліквідаторів), оформлене протоколом засідання від 16 квітня 2019 року в частині застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 та наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2019 року №1713/5 "Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльністю арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_1 " підлягають встановленню при вирішенні справи по суті.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки викладені позивачем у клопотанні про забезпечення позову доводи не надають суду підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевказане колегія суддів приходить до висновку, що доводи зазначені арбітражним керуючим ОСОБА_1 в частині задоволення клопотання щодо забезпечення позову є безпідставними, а забезпечення позову буде являтись прийняттям рішення по суті спору до вирішення справи по суті. Тому, у задоволенні клопотання арбітражного керуючого ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року скасувати.

Постановити нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 березня 2020 року.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Шидловський В.Б. Матохнюк Д.Б.