Справа № 560/34/20
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/34/20
РІШЕННЯ
іменем України

03 березня 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом від 22 листопада 2019 року №161 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві";

зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 21 липня 1971 року проходив військову службу в Збройних Силах РСРС. Наказом МО Російської Федерації №019 від 24 травня 1992 року звільнений у запас з військової служби за скороченням штату з направленням на військовий облік до Хмельницького райвійськкомату.

Протоколом засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №172 від 22 травня 2019 року встановлено, що захворювання, яке отримав позивач пов`язане з проходженням військової служби.

Позивач зазначає, що відповідно до довідки до акту огляду Хмельницької обласної МСЕК від 21 червня 2019 року серії АВ №0047835 йому безтерміново встановлено II групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби. У зв`язку з отриманням інвалідності встановлено статус "інвалід армії".

Також позивач вказує, що звертався до Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням другої групи інвалідності, виплату якої передбачено статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З листа Хмельницького обласного військового комісаріату від 29 листопада 2019 року вих. № 14/4016/4 позивач дізнався, що рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом від 22 листопада 2019 року №161 року позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, вважає його протиправним, тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

29 січня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки він звільнявся із Збройних Сил Російської Федерації, відповідно виплата одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України не здійснюється. Законодавство України не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших держав.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх в єдності та сукупності, суд зазначає наступне.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 21 липня 1971 року проходив військову службу в Збройних Силах РСРС.

Наказом МО Російської Федерації №019 від 24 травня 1992 року ОСОБА_1 звільнений у запас з військової служби за скороченням штату з направленням на військовий облік до Хмельницького райвійськкомату.

Протоколом засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №172 від 22 травня 2019 року встановлено, що захворювання, яке отримав ОСОБА_1 пов`язане з проходженням військової служби.

Відповідно до довідки до акту огляду Хмельницької обласної МСЕК від 21 червня 2019 року серія АВ №0047835 ОСОБА_1 безтерміново встановлено II групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби. У зв`язку з отриманням інвалідності встановлено статус "інвалід армії".

У зв`язку із встановленням групи інвалідності пов`язаною з проходженням військової служби, ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням другої групи інвалідності, виплату якої передбачено статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29 листопада 2019 року № 14/4016/4 позивача повідомлено про те, що рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом від 22 листопада 2019 року №161 йому відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

На момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності - 21 червня 2019 року питання виплати відповідної одноразової грошової допомоги врегульовані Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Порядку № 975 встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, у розмірі: 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи;

Згідно статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ, визначено, що військовослужбовці - громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України. На них поширюються положення Закону України "Про вибори Президента Української РСР".

Згідно пункту 5 частини 2 статті 16 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

На підставі частини 2 статті 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 1971 року по 1992 рік, тобто позивач проходив військову службу як під час існування СРСР, так само і після розпаду Радянського Союзу.

В протоколі від 22 травня 2019 року №172 засідання військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв зазначено загальною фразою, що хвороба позивача пов`язана з проходженням військової служби. За які конкретно періоди військової служби з вказаного документу не вбачається.

З наявного в матеріалах справи військового квитка № НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_1 не приймав у 1992 році присягу Російської Федерації, а з 21 серпня 1992 року прийнятий у запас Хмельницьким РВК.

Відповідно до змісту вимог абзацу 5 частини 9 статті 1, частини 8 статті 2 Закону №2232-ХІІ випливає, що військова служба включає і виконання військового обов`язку в запасі Збройних Сил України.

Отже, після повернення на територію України позивач перебував у запасі Збройних Сил України. Крім того, позивач є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта серії НОМЕР_2 , виданим Хмельницьким РВ УМВС України в Хмельницькій області 30 березня 1998 року.

Суд зазначає, що законодавчими актами, якими врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, виникнення права на її отримання прив`язується не до факту звільнення особи з військової служби, а до встановлення їй інвалідності за умови, що інвалідність є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Верховний Суд України, зокрема у постанові від 10 березня 2015 року у справі 21-563а14 вказав на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, з дати встановлення інвалідності, а не звільнення з військової служби.

Таким чином, на день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги позивач був громадянином України та перебував на обліку в запасі Збройних Сил України.

Стосовно твердження відповідача про відсутність обов`язку у Міністерства оборони України здійснювати призначення і виплату позивачеві одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що законодавство не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року №10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п. 1,2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року "Про військові формування на Україні", Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території Республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Згідно з статтею 4 Закону України "Про правонаступництво України", органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

В даному випадку підлягають застосуванню норми міжнародних угод, які є частиною законодавства України: Угоди між державами-учасницями СНД про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей від 14 лютого 1992 року, Протоколу до вказаної Угоди, підписаного 25 січня 2000 року, Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15 травня 1992 року.

Так, вказаними міжнародними угодами передбачено, що за військовослужбовцями, особами, звільненими з військової служби, які мешкають на території держав учасників СНД, зберігається рівень прав та пільг, встановлених раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Однобічне обмеження зазначених прав та пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби не допускається (Угода від 14 лютого 1992 року). Обов`язкове державне страхування (яке діяло як компенсаційний механізм соціального захисту на час підписання Україною цих угод) військовослужбовців ЗС держав-учасниць СНД, ЗС колишнього Союзу PCP здійснюється на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають військовослужбовці. Видатки на обов`язкове державне страхування військовослужбовців здійснюється державами-учасницями за рахунок їх бюджетів без взаємних розрахунків між державами (Угода від 15 травня 1992 року).

До такого ж висновку прийшов і Економічний Суд СНД у рішенні від 04 вересня 1996 року № С-1/11-96. Суд прийшов висновку, що на позивача поширюється дія Протоколу до Угоди від 14 лютого 1992 року (набрав чинності для України 21 вересня 2001 року), згідно з яким на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу PCP та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої (як відбулося і з позивачем) поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Слід зауважити, що на час проходження позивачем військової служби існував механізм соціального захисту військовослужбовців, які отримали інвалідність у зв`язку з проходженням військової служби, у вигляді страхових виплат на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР №1393 від 30 грудня 1990 року "Про державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", замінений згодом на виплату одноразової грошової допомоги.

Статтею 3 Закону №2011-ХІІ передбачено вичерпний перелік осіб, на яких поширюється і на яких не поширюється дія вказаного Закону.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ вказано, що військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

В той же час, у пункті 2 частини 1 статті 3 даного Закону йдеться про військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти, без вказівки на те, в лавах яких військових формувань несли службу ці особи та без відсилочної норми на пункт 1 частини 1 статті 3 Закону. Немає підстав також робити висновок, що у пункті 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ йдеться про військовослужбовців, перелічених у пункті 1 частини 1 статті 3 Закону.

Водночас, виходячи з положень частин 2, 3 статті 3 Закону №2011-ХІІ, позивач не входить до переліку осіб, на яких дія Закону не поширюється.

Виходячи з вищенаведеного, законодавством України соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.

На це вказав і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 21 червня 2016 року у справі № 511/2815/15-а.

На підставі досліджених обставин справи, доказів на їх підтвердження та аналізу норм законодавства суд дійшов висновку, що Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядком №499, Порядком №975 передбачено виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю військовослужбовцям збройних сил інших країн, у т.ч. Союзу PCP, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно зі змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як особі, якій встановлено інвалідність після його звільнення з військової служби внаслідок причин, що настали під час виконання обов`язків військової служби та внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби у розмірі 90 -кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІ групи та прийняти рішення з урахуванням висновків рішення суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Згідно з положеннями статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив і не довів правомірності своїх дій згідно з вимогами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, та несплачував його, тому відповідно до вимог частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом від 22 листопада 2019 року №161 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" та прийняти рішення з урахуванням висновків рішення суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Міністерство оборони України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168 , код ЄДРПОУ - 00034022)

Головуючий суддя П.І. Салюк