Справа № 320/3542/19
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року № 320/3542/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., за участю секретаря судового засідання Барчук Д.І.,

за участю сторін:

представник позивача - Кірічевської О.І.,

відповідача - Авраменка К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Начальника 2-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Жуляни" ОКПП "Київ" старшого лейтенанта Авраменка Костянтина Віталійовича про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Начальника 2-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Жуляни" ОКПП "Київ" старшого лейтенанта Авраменка Костянтина Віталійовича, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства ОСОБА_1 від 22 травня 2019 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 02 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху.

У зв`язку із виконанням вимог суду, розгляд справи продовжено та призначено судове засідання на 21 січня 2020 року, яке у зв`язку із витребовуванням доказів було відкладено на 18 лютого 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прибувши в Україну 22 травня 2019 року у міжнародний аеропорт "Київ" (Жуляни), він мав при собі паспорт громадянина Ірану, дійсну візу, лист-запрошення на навчання та грошові кошти. Проте, відповідачем не допущено його на територію України та прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну з підстав не підтвердження мети перебування на території України. На думку позивача зазначені дії відповідача є протиправними та такими, що порушують його права та законні інтереси, у зв`язку з чим звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд його задовольнити та зазначила, що підставою для відмови в перетинанні позивачем державного кордону України стало те, що він не може підтвердити мету запланованого перебування на території України. Проте, представник позивача вважає, що вказана підстава для відмови в перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну є необґрунтованою, оскільки посадовим особам прикордонної служби були пред`явлені всі необхідні докази на підтвердження мети запланованого перебування на території України. Крім того, позивача зустрічав представник приймаючої сторони, який також міг підтвердити мету прибуття позивача в Україну. Під час проходження прикордонного контролю співробітником Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" було відведено позивача на контроль другої лінії. Позивач стверджує, що він не володіє ані українською, ані англійською мовою, а під час його співбесіди був відсутній перекладач з перської мови, що є порушенням Порядку проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну.

Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що ним правомірно відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України, оскільки під час проведення співбесіди в межах контролю другої лінії позивач не міг підтвердити мету запланованого перебування на території України.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідка, оцінивши докази, судом встановлено наступне.

На підставі запрошення на навчання за реєстраційним № 7, позивачем отримано багаторазову візу (М) Y05259436, мета поїздки - D (навчання)

22 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 , громадянин Ірану, прибув у міжнародний аеропорт "Київ" (Жуляни). При собі позивач мав дійсний паспорт № НОМЕР_1 , запрошення від Приватного вищого навчального закладу "Європейський університет" № 7 , грошові кошти, а також копію листа від Приватного вищого навчального закладу "Європейський університет" що адресований також і начальнику ОКПП "Київ" від 20.05.2019 року № 1/05-227П9, в якому містилась інформація щодо прильоту 22 травня 2019 року об 11:10 рейсом 9683, сполученням Баку-Київ ("Жуляни") для подальшого навчання іноземного громадянина - абітурієнта ОСОБА_1 . Також у цьому листі зазначено про представників, яким доручено зустріти в аеропорту позивача.

22 травня 2019 року, в день прибуття ОСОБА_1 в аеропорт "Київ" ("Жуляни"), за результатами здійснення прикордонного контролю, начальник 2-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Жуляни" ОКПП "Київ" відмовив позивачеві в перетинанні державного кордону України. Відповідач своє рішення мотивував тим, що позивач не підтвердив мети запланованого перебування.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №1710 прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №1710 прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Частиною 4 статті 2 Закону №1710 передбачено, що прикордонний контроль включає: перевірку документів; огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України; перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №1710 перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону №1710 початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні (ч. 3 ст. 6 Закону №1710).

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону №1710 прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 7 Закону №1710 паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1710 прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.

Частиною 2 статті 9 Закону №1710 передбачено, що процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки: 1) паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи; 2) наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон; 3) відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №1710 процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в Україну, та передбачає: 1) встановлення місць відправлення та призначення, мети та умов запланованого перебування з проведенням у разі необхідності перевірки відповідних підтверджуючих документів і співбесіди; 2) з`ясування наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України.

Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення для перебування в Україні, транзитного проїзду через територію України та виїзду за її межі, а також його розмір визначаються Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення контролю другої лінії може проводитися в окремому приміщенні пункту пропуску через державний кордон.

Іноземцям та особам без громадянства, щодо яких проводиться процедура здійснення контролю другої лінії, надається інформація про мету такої перевірки українською та англійською мовами або мовою держави, що межує з Україною, із зазначенням права іноземця або особи без громадянства звертатися з проханням назвати прізвища або службові особисті номери уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, які проводять додаткові перевірки, назву пункту пропуску через державний кордон і дату перетинання державного кордону (ч.ч. 4-5 ст. 9 Закону №1710).

При цьому, умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну визначені у статті 8 Закону №1710.

Так, статтею 8 Закону №1710 визначено, що уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: наявності в нього дійсного паспортного документа; відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; підтвердження мети запланованого перебування; наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 Закону №1710 іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення.

Отже, умовами надання іноземцю дозволу на перетин державного кордону України є, зокрема, наявність в нього дійсного паспортного документа, відсутність щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, наявність в нього в`їзної візи, підтвердження мети запланованого перебування іноземця на території України та наявність в нього достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження.

Статтею 15 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що документами для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" приймаюча сторона - це зареєстровані в установленому законом порядку українські підприємства, установи та організації, представництва (філії) іноземних підприємств, установ, організацій, представництва міжнародних організацій, а також фізичні особи (громадяни України, іноземці та особи без громадянства), які постійно проживають або тимчасово перебувають на території України у зв`язку з навчанням, стажуванням, роботою, або на інших законних підставах, та запрошують чи приймають іноземців та осіб без громадянства.

Водночас, відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону №1710 підтверджуючі документи - це документи, що підтверджують факт туристичного обслуговування, навчання, стажування, працевлаштування, лікування в Україні, бронювання або оплату житла, харчування в Україні та повернення до держави свого громадянства або постійного місця проживання, або до третьої держави (у разі необхідності - інші документи, що підтверджують мету та умови перебування в Україні).

Як встановлено судом, приймаючою стороною позивача був Приватний вищий навчальний заклад "Європейський університет", що підтверджується листом № 1/05-227П9 та гарантійним листом № 1/05-238П9.

Вказаними заявами також підтверджено забезпечення місця проживання позивача на час навчання на території України у гуртожитку за адресою: м. Київ, вул. Литвиненко -Вольгемут, 1 г та гарантувалось забезпечення позивача посвідкою на тимчасове проживання в Україні.

Як вже зазначалось, на момент проходження прикордонного контролю позивач мав при собі дійсний паспортний документ, щодо нього не приймалось рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, в нього була діюча одноразова в`їзна віза, достатнє фінансове забезпечення на період запланованого перебування.

Зазначені вище обставини не заперечувалась відповідачем як в оскаржуваному рішенні, так і у відзиві на позовну заяву.

Єдиною підставою для відмови у перетині державного кордону України відповідачем зазначено про неможливість підтвердження позивачем мети перебування на території України у зв`язку із відсутністю у позивача оригіналів листів № 1/05-227П9 та № 1/05-238П9.

Однак, суд вважає, що посилання на таку причину не ґрунтується на фактичних обставинах та суперечить вимогам законодавства.

Так, під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем у ході прикордонного контролю було названо прізвище та ім`я особи, що зустрічала його та яка перебувала в залі очікування аеропорту, та яка намагалась поспілкуватись з працівниками прикордонної служби з приводу мети прибуття до України позивача.

Також, в ході розгляду справи судом витребувано у відповідача доказ, на якому було б зафіксовано проведення співбесіди із позивачем, проте суду повідомлено що даний відеозапис знищено.

Відповідач не заперечував, що співбесіда із позивачем була проведена на англійській мові, що також підтверджено підписом перекладача на оскаржуваному рішенні.

Проте, при вирішенні правомірності прийняття відповідачем рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України судом враховано, що позивач є громадянином Ірану та не володіє англійською мовою.

Згідно з вимогами п. 6 Порядку проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 14.05.2018 № 392, у разі якщо іноземець не володіє англійською або мовою держави, що межує з Україною, посадові особи на безоплатній основі залучають фахових перекладачів з Довідково-інформаційного реєстру перекладачів Державної міграційної служби України.

Проте, судом встановлено, що під час проведення співбесіди із позивачем йому не було забезпечено наявність перекладача з перської мови, що є порушенням вимог п. 6 вказаного Порядку №392.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки громадянином Ірану ОСОБА_1 дотримано передбачені вказаними вище нормами законів України умови перетинання державного кордону іноземцями у разі в`їзду в Україну, надано документи, які підтверджують мету його запланованого перебування в Україні, а також було підтверджено цю інформацію з боку приймаючої сторони.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Під час розгляду справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності прийняття рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства ОСОБА_1 від 22 травня 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 28 лютого 2020 р.