Справа № 161/20174/19
Суддя: Рудська С. М.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/77/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Стасюка В.Я.

представника відповідача - Кухарської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП рядового поліції Недюка Романа Руслановича, Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

03.12.2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 25.11.2019 року Інспектором роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП рядовим поліції Недюком Р.Р. відносно нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ДП18 № 243440, якою його було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 10 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (далі - оскаржувана постанова). Згідно оскаржуваної постанови, він, 25.11.2019 року о 22:23 год. в м. Луцьку по вул. Потебні, 71, під час керування транспортним засобом MERCEDES-Benz E270, д.н.з. НОМЕР_1 , користувався засобами зв`язку - мобільним телефоном, тримаючи його у руці, а також за наявного обладнання автомобіля ременями безпеки, допустив порушення правил перевезення дітей, а саме: перевозив дітей, зріст яких менше 145 см, або тих, яким не виповнилось 12 років без використання спеціальних засобів, які дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки передбачених конструкцією цього транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 2.9 «д», п. 21.11 «б» ПДР України. Із оскаржуваною постановою не погоджується, вважає її протиправною, незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, під час руху за кермом він не користувався мобільним телефоном, а докази зворотного працівниками поліції на його прохання надано не було. Крім того, інспектор поліції побачивши, що в салоні його автомобіля перебувають діти, без з`ясування обставин ствердила, що ним вчинено й інше правопорушення. Вказав, що його найменший син, якому не виповнилось й одного року, на момент зупинки патрульними транспортного засобу, знаходився у відповідному кріселку, однак в якийсь момент почав плакати, а тому старший син взяв меншого на руки і став забавляти. Проте, інспектором залишилися не з`ясованими вказані обставини, а відтак зроблено хибний висновок щодо наявності в його діях складу адміністративних правопорушень. Крім того, вважає, що інспектором було порушено порядок розгляду справи, у зв`язку з чим його обмежено в процесуальних правах. Враховуючи викладене, просить суд скасувати оскаржувану постанову, а провадження по справі закрити.

18.12.2019 року представником відповідачів було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона заперечує щодо задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень зазначила, що 25.11.2019 року о 22:23 год. в м. Луцьку по вул. Потебні, 71, інспектором було виявлено факт порушення водієм транспортного засобу MERCEDES-Benz E270, д.н.з. НОМЕР_1 , вимог п. 2.9 «д» ПДР України, а саме: останній, як надалі встановлено ОСОБА_2 , користувався засобом зв`язку тримаючи його в руках. Встановивши факт вчинення правопорушення, інспектор з урахуванням положень ст. ст. 222, 251, 252, 272, 280 КУпАП прийняв рішення про розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за порушення ч. 2 ст. 122 КУпАП. В ході розгляду справи поліцейським в автомобілі позивача було помічено неповнолітніх дітей, яких ОСОБА_2 перевозив без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, позивача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122 та ч. 10 ст. 121 КУпАП та шляхом об`єднання вчинених правопорушень у відповідності до ч. 2 ст. 36 КУпАП, винесено оскаржувану постанову, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Так, доводи ОСОБА_2 , зазначені в його позові, спростовуються відеозаписом із нагрудного відеореєстратора поліцейського Недюка Р.Р. на якому зафіксовано ту обставину, що позивач особисто підтвердив факт тримання в руці мобільного телефону під час керування транспортним засобом, а також не заперечував щодо того, що ним не використовувалися спеціальні засоби, які дають змогу пристебнути дітей за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією транспортного засобу. В свою чергу, оскаржувана постанова містить посилання на доказ, а саме: відеозапис з нагрудної камери поліцейського ZM 0322. При цьому, як сам розгляд справи, так і винесення оскаржуваної постанови інспектором були здійснені у повній відповідності до норм чинного процесуального законодавства, а доводи позивача про інше не відповідають дійсності. На підставі наведеного, просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у його позові, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що він, 25.11.2019 року близько 23:00 год. в м. Луцьку по вул. Потебні, керуючи своїм транспортним засобом, здійснив зупинку на світлофорі праворуч від автомобіля працівників поліції. В цей час, патрульний поліцейський жестом руки вказав на необхідність зупинитись, що він й зробив перетнувши перехрестя. Надалі, інспектор поліції повідомила його про порушення ним вимог ПДР України щодо заборони використання засобів зв`язку під час керування транспортним засобом, однак інкримінованим правопорушенням він не погодився. Разом з тим, в транспортному засобі у відповідному автокріслі для дітей знаходився його малолітній син (менше 1 року), який почав плакати, в зв`язку з чим старший син, якому на той момент виповнилося 12 років, взяв його на руки після зупинки транспортного засобу. На авто кріслі в той момент знаходилася куртка. Вказав, що по мобільному телефону розмовляла його дружина, яка сиділа біля нього на пасажирському сидінні, про що він також повідомив працівників поліції, проте такі пояснення останніми не були взяті до уваги. Він (позивач) по мобільному телефону не розмовляв, просто тримав телефон у руці.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у адміністративному позові, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які викладені у її відзиві на позовну заяву.

Відповідач інспектор роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП рядовий поліції Недюк Р.Р. в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення аналогічні до викладеного у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 25.11.2019 року інспектором роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП рядовим поліції Недюком Р.Р. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серії ДП18 № 243440 про застосування до ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП (а.с. 15).

З оскаржуваної постанови вбачається, що 25.11.2019 року о 22:23 год. в м. Луцьку по вул. Потебні, 71, під час керування транспортним засобом MERCEDES-Benz E270, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 користувався засобами зв`язку - мобільним телефоном, тримаючи його у руці, а також за наявного обладнання автомобіля ременями безпеки, допустив порушення правил перевезення дітей, а саме: перевозив дітей, зріст яких менше 145 см., або тих, яким не виповнилось 12 років без використання спеціальних засобів, які дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки передбачених конструкцією цього транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 2.9 «д», п. 21.11 «б» ПДР України, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП (а.с. 15).

Згідно п. 2.9 «д» ПДР України водієві під час руху транспортного засобу забороняється користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Диспозицією ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачається адміністративна відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Пунктом 21.11 «б» ПДР України передбачено, що дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, забороняється перевозити у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу.

Відповідно до ч. 10 ст. 121 КУпАП порушення правил перевезення дітей тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У своїй позовній заяві позивач зазначив, зокрема, що під час керування транспортним засобом він не користувався засобами зв`язку - мобільним телефоном, а будь-які докази зворотного працівниками поліції йому пред`явлені не були.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року (далі - Закон) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Згідно з ст. 31 Закону, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Разом з тим, як слідує із відеозапису із нагрудного відеореєстратора інспектора поліції Недюка Р.Р. , під час розмови з ОСОБА_2 та з`ясування обставин вчиненого правопорушення, останній неодноразово повідомляв патрульним, що під час керування транспортним засобом він не розмовляв по мобільному телефоні, а лише тримав засіб зв`язку у руці.

Суд наголошує, що згідно п. 2.9 «д» ПДР України водієві під час керування транспортним засобом забороняється користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці.

Тобто порушенням вищезазначеної вимоги ПДР України є фактичне перебування під час керування автомобілем засобу зв`язку в руці незалежно від того, чи водій спілкується за допомогою нього, чи ні.

Оскільки ОСОБА_2 особисто підтвердив ту обставину, що під час керування транспортним засобом, в його руці дійсно знаходився мобільний телефон, тому на переконання суду, в діях позивача беззаперечно наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

У своїй позовній заяві позивач також зазначає, що його найменший син, якому не виповнився один рік, на момент зупинки патрульними транспортного засобу, знаходився у відповідному авто кріслі для дітей, однак в якийсь момент почав плакати, а тому старший син взяв меншого на руки.

Із відеозапису з нагрудного відеореєстратора інспектора поліції Недюка Р.Р. також вбчаєаться, що в ході розмови з ОСОБА_2 працівниками поліції останньому було повідомлено, що йому також інкримінується вчинення адміністративного правопорушення за ч. 10 ст. 121 КУпАП за порушення вимог п. 21.11 «б» ПДР України, а саме: перевозення дітей, зріст яких менше 145 см, або тих, яким не виповнилось 12 років без використання спеціальних засобів, які дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки передбачених конструкцією цього транспортного засобу.

Надалі, інспектором поліції Недюком Р.Р. було роз`яснено ОСОБА_2 положення ст. 268 КУпАП, відповідно до яких він має право надавати пояснення, а також заявляти клопотання. Позивач працівникам поліції пояснив, що його малолітній син не перебуває у відповідному кріселі, оскільки він плакав, а тому старший син взяв його на руки. При цьому, будь-яких пояснень, що малолітню дитину взяв на руки старший син саме після зупинки транспортного засобу ОСОБА_2 не надав та не заявив клопотання щодо дачі показів його дружиною, яка на той момент також перебувала разом з ним у транспортному засобі.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка інспектор поліції ОСОБА_5 суду пояснила, що 25.11.2019 року перебуваючи на чергуванні у складі екіпажу поліції разом з інспекторами поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , на перехресті вул. Гнідавська - вул. Потебні в м. Луцьку, було помічено водія транспортного засобу, який під час руху тримав у своїй руці мобільний телефон, на якому була включена підсвітка екрану. Після зупинки даного водія, яким виявився ОСОБА_2 та повідомлення останнього про причини зупинки, нею також було виявлено, що в салоні автомобіля перебувають малолітні діти, один з яких (немовля) перебував на руках у жінки, яка знаходилася на задньому сидінні. При цьому, транспортний засіб був обладнаний автокріслом для дитини, однак у кріслі лежали продукти харчування.

Об`єктивні дані, якій б свідчили про зацікавленість свідка ОСОБА_5 у результаті розгляду даної справи, позивачем та його представником суду не надані. Той факт, що свідок ОСОБА_5 є співробітником поліції, сам по собі, на думку суду, не свідчить про її зацікавленість у результаті розгляду даної справи.

Зазначений свідок приведений судом до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від дачі показань за ст. ст. 384, 385 КК України, що підтверджується її підписом, тому у суду відсутні підстави ставити під сумнів дані покази.

Жодних доказів, які б спростовували, або ставили під сумнів достовірність доказів, наданих стороною відповідача, сторона позивача суду не надала.

Так, відеозапис із нагрудного відеореєстратора інспектора поліції Недюка Р.Р. є належним та допустимим доказом по справі та всупереч твердженням сторони позивача, в оскаржуваній постанові міститься посилання на його наявність.

Разом тим, суд не бере до уваги доводи позивача про порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення виходячи з наступного.

Законом України від 14 липня 2015 року № 596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» внесено зміни до статті 258 КУпАП, зокрема, доповнено абзацом 4, зі змісту якого вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення порушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 283 КУпАП без складання відповідного протоколу.

Дані норми кореспондуються із положеннями пунктів 2, 3 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, відповідно до якої постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Із вищезазначеного слідує, що дії відповідача щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці вчинення правопорушення є такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

Крім того, на вищезгаданому відеозаписі із нагрудного відеореєстратора інспектора поліції Недюка Р.Р. достовірно зафіксовано, що останній під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП, роз`яснив позивачу положення ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, та запропонував йому скористатися своїми процесуальними правами, однак ОСОБА_2 таку пропозицію проігнорував, жодні клопотання ним не заявлялися.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Будь-яких порушень законних прав ОСОБА_2 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, за результатами якого було винесено оскаржувану постанову, судом не встановлено.

Частинами 1, 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_2 до Інспектора роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП рядового поліції Недюка Р.Р., УПП у Волинській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

На підставі ст.ст. 121, 122, 251, 252, 280 КУпАП, керуючись ст.ст. 77, 241-246, 286 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП рядового поліції Недюка Романа Руслановича, Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 02 березня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська