Справа № 1.380.2019.005864
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005864 пров. № А/857/2029/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, ухвалене суддею Брильовським Р.М. у м. Львові о 09 год. 58 хв. у справі № 1.380.2019.005864 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому з уточненням позовних вимог просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не проведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, невиплату на день виключення зі списків (18.06.2019 року) грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік;

- стягнути з Управління Служби безпеки України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 27.08.2019 року у сумі 39750 грн. 20 коп. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, яке становить 17319 грн. 63 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що проходив військову службу в органах Служби безпеки України. 30.12.2015 року позивач набув статусу учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. 11.05.2019 року наказом першого заступника голови Служби безпеки України № 585/ос позивач звільнений з військової служби у запас Служби безпеки України та виключений зі списків особового складу Служби безпеки України.

Позивач стверджує, що відповідач не здійснив з ним повного розрахунку при звільненні 18.06.2019 року, зокрема не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Позивач додатково зазначив, що одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби відповідач виплатив 27.08.2019 року, а грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно - 24.07.2019 року у безготівковій формі на рахунок позивача. Компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки відповідач не виплатив взагалі.

Ці обставини свідчать про те, що у день виключення позивача із списків особового складу Управління Служби безпеки України у Львівській області, відповідач не провів повного розрахунку, що відповідно до статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України є підставою для застосування відповідальності у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо розрахунку при звільненні чим порушив право позивача на належний рівень оплати праці та вважає, що належним способом захисту порушеного права є визнання бездіяльності відповідача протиправною, зобов`язання виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не проведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, невиплату на день виключення зі списків (18.06.2019 року) грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік;

Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 27.08.2019 року у сумі 39750 грн. 20 коп. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;

Зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, яке становить 17319 грн. 63 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив відповідач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції при вирішенні справи та прийнятті оскарженого рішення порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи.

Відповідач зазначає, що позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України, 11.05.2019 року звільнений з військової служби у запас Служби безпеки України та виключений зі списків особового складу Служби безпеки України, має статус учасника бойових дій з 30.12.2015 року.

Одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби відповідач виплатив 27.08.2019 року, а грошову компенсацію за неотримане речове майно - 24.07.2019 року. Компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки відповідач не виплатив, оскільки відповідно до правових норм частини 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям не надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» для учасників бойових дій.

Крім того, відповідач зазначив, що грошова допомога при звільненні з військової служби та грошова компенсація за неотримане речове майно виплачені не у день виключення зі списків особового складу, через те, що відповідач є бюджетною установою і вправі здійснювати будь-які виплати, виключно, у разі наявності бюджетних асигнувань на такі витрати.

З цих підстав відповідач вважає, що діяв в порядку та спосіб визначений чинним законодавством України.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з 12.07.2004 року по 18.06.2019 року проходив військову службу в органах Служби безпеки України, в тому числі з 19.06.2009 року по 18.06.2019 року на посадах офіцерського складу.

30.12.2015 року ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій.

10.06.2019 року Управління Служби безпеки України у Львівській області видало наказ № 340-ОС, на підставі якого ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) у запас Служби безпеки України і виключений зі списків особового складу з 18 червня 2019 року. Календарна вислуга років ОСОБА_1 станом на день виключення зі списків складає 14 років 11 місяців 6 днів.

27.06.2019 року ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення за червень 2019 року у тому числі преміювання за травень-червень 2019 року та грошову компенсацію за три невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2019 рік у розмірі у розмірі 9206, 63 грн;

24.07.2019 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію вартості неотриманого речового майна у розмірі 42988, 65 грн;

27.08.2019 року ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 117941,35 грн.

Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпуски за період з 2015 року по 2019 рік не виплачена.

06.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Служби безпеки України у Львівській області із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

07.10.2019 Управління Служби безпеки України у Львівській області листом № 62/16/К-480/14 відмовило у задоволенні заяви ОСОБА_1 та повідомило, що з урахуванням вимог частини 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статей 16-2 та 24 Закону України «Про відпустки» підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік відсутні.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право на додаткову відпустку за час проходження служби, а, отже, і право на її компенсацію відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, суд вказав, що виплата грошового забезпечення при звільненні не повинна залежати від наявності бюджетного фінансування на ці цілі, та зазначив, що статтею 116 та 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні працівника у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд частково погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Щодо права позивача на додаткову відпустку передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та компенсацію при звільненні за невикористані дні додаткової відпустки, то апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток:

1) основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

2) додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

3) додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);

4) інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частинами 8, 14, 17, 18, 19 статті 10-1 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Системний аналіз змісту вищенаведених положень законодавства дає апеляційному суду підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Отже, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

Однак, апеляційний суд зазначає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачену частиною 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII з 2015 року по 2019 рік.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи відповідача про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки, є наслідком невірного тлумачення наведених вище норм, оскільки припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд за результатами розгляду зразкової адміністративної справи № 620/4218/18.

При цьому, апеляційний суд не вправі перебирати на себе функцію обрахунку календарних днів додаткової відпустки та визначення конкретного розміру компенсації, оскільки ця функція належить відповідачу, як роботодавцю позивача, який зобов`язаний здійснити остаточний розрахунок при звільненні та виплати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Апеляційний суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у цьому випадку є визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік та зобов`язання Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18 червня 2018 року.

Що стосується стягнення з Управління Служби безпеки України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 27.08.2019 року у сумі 39750 грн. 20 коп. то апеляційний суду зазначає таке.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 5 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) визначено загальні умови укладення контракту на проходження військової служби та встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Пунктом 2 статті 24 Закону № 2232-XII передбачено, що днем закінчення проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі - Положення) визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Відповідно до абзацу 2 пункту 68 розділу VII Положення днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.

Відповідно до наказу Управління Служби безпеки України у Львівській області № 340-ОС від 10.06.2019 року ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу 18 червня 2019 року.

Відповідно до частини 9 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, звільнені із строкової військової служби в запас або у відставку, забезпечуються відповідним обмундируванням за переліком, установленим Міністерством оборони України, проїзними документами до місця проживання, харчуванням на час перебування в дорозі, грошовою допомогою в розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці строкової військової служби за їх бажанням можуть бути звільнені в запас у власному цивільному одязі.

Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону № 2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Таким чином, наведені вище нормативно-правові акти встановлюють право осіб, що відносяться до рядового і начальницького складу Служби безпеки України, на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, регулюють порядок обчислення та виплати такої допомоги та є спеціальними.

Апеляційний суд зазначає, що трудові відносини, які складаються під час проходження служби в Службі безпеки України мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.

Разом з тим, Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Службу безпеки України» та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, зокрема, в Службі безпеки України, не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Крім того, важливо зазначити, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині першій статті 21 та у статті 24 Конституції України, статті 21 та 22 Кодексу законів про працю України.

Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а та від 07.02.2018 року у справі № 806/535/16.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 06.03.2018 року, від 28.03.2018 року, від 19.04.2018 року, від 24.10.2018 року та від 11.10.2018 року, суд встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Апеляційний суд встановив, що розрахунок з позивачем при звільненні відповідач провів частково, виплативши одноразову допомогу при звільненні і компенсацію за невикористане речове майно та не виплативши компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Вказане свідчить проте, що відповідач не провів остаточний розрахунок з ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення.

Водночас, позивач просить виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зважаючи на дату виплати одноразової грошової допомоги при звільненні 27.08.2019 року.

Апеляційний суд, беручи до уваги те, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був, водночас, визнає право позивача отримати компенсацію за фактичний час затримки розрахунку при звільненні.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Управління Служби безпеки України у Львівській області про розмір грошового забезпечення, заробітна плата позивача за два календарних місяця перед звільненням складає: квітень 17 319,63 грн., травень 17319,63 грн. Кількість відпрацьованих днів за ці місяці складає відповідно 30 та 31 календарних дні.

Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача на момент звільнення складав 567,86 грн. ((17 319,63+17 319,63)/(30+31) = 567,86).

Враховуючи те, що 18.06.2019 року є останнім робочим днем позивача, то розрахунок середньомісячного заробітку, який належить стягнути на користь позивача у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні необхідно здійснити з 19.06.2019 року по день, який просить позивач, тобто 27.08.2019 року, який є днем виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Таким чином, фактичний період затримки проведення розрахунку при звільненні за який позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 70 календарних днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 27.08.2019 року становить 39750,20 грн. (567,86х70=39750,20).

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд вважає, що позовну вимогу позивача необхідно задовольнити та стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 39750,20 грн.

Що стосується виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі Порядок № 44), то апеляційний суд вважає, що така вимога є передчасною зважаючи на таке.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус, зокрема військовослужбовця, а також особам, з числа військовослужбовців звільнених із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Частинами 4 та 5 Порядку № 44 визначено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат здійснюється при виплаті грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, а тому суд, за відсутності спору, не може на майбутнє зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку № 44.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно визначився щодо питання про необхідність виплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні додаткової відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не провів відповідні розрахунки та не дослідив питання про необхідність виплати грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення спору, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому його не платив.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року в справі № 1.380.2019.005864 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік та не проведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_1 календарні дні додаткової відпустки, що надається учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 18 червня 2018 року.

Стягнути з Управління Служби безпеки України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 19.06.2019 року по 27.08.2019 року в сумі 39750 (тридцять дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 20 копійок.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повний текст постанови складений 03.03.2020 року