Справа № 320/6893/19
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2020-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2020 року м. Київ справа №320/6893/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.12.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.10.2019;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з урахуванням абзацу 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, (із розрахунку місяця підвищення (базового місяця) листопад 2013 року) та щомісячну фіксовану суму індексації 1 027,99 грн. з 01.01.2016 по 01.12.2018.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем протиправно не проводилась та не була виплачена індексація грошового забезпечення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позову не визнав, просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що проведення індексації грошових доходів здійснюється у межах фінансових ресурсів. У той же час, у спірний період фінансові ресурси на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 не виділялись, а тому підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за попередні періоди відсутні.

Позивачем подано до суду письму відповідь на відзив відповідача на позов, в якій стверджується про те, що відсутність фінансування не може позбавляти позивача права на отримання належних сум невиплаченого доходу.

У судовому засіданні 20.02.2020 судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі наявних доказів, про що постановлено протокольну ухвалу.

Дослідивши позовну заяву, відзив відповідача на позов, наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді начальника штабу в/ч НОМЕР_1 з 11.10.2013 по день виключення зі списків військової частини 31.10.2019, звільнений з військової служби у запас 28.10.2019, що підтверджується наявними в матеріалах справи фотокопіями витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.10.2019 №247 та витягу з послужного списку (том 1, а.с. 12, 13).

Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_1 від 06.11.2019 №1193, індексація грошового забезпечення позивачу з січня 2016 року по листопад 2018 року не виплачувалась у зв`язку з тим, що не було можливості її виплатити у межах наявного фінансового ресурсу. Виплата індексації грошового забезпечення була здійснена з квітня по грудень 2015 року та з грудня 2018 року по жовтень 2019 року (том 1, а.с. 14).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не виплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з ч.ч. 1 - 4 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Преамбулою Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями ст. 4 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону №1282-XII визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-III, індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078) згідно з п. 4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абз. 8 п. 4 Порядку №1078, у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Поряд із цим, позивачеві у спірний період індексація не нараховувалася та не виплачувалася, що не заперечується відповідачем.

Посилання відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 14 Порядку №1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики. Крім того, слід зазначити, що вказані роз`яснення не є нормативно-правовими актами, а відповідач зобов`язаний діяти відповідно до закону, який має вищу юридичну силу.

Щодо доводів відповідача про відсутність фінансових ресурсів для виплати індексації, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Отже, складна фінансово-економічна ситуація в державі жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на нарахування та отримання виплати з індексації грошового забезпечення, а дії відповідача щодо не проведення такої індексації та невиплати позивачу відповідних сум є протиправними.

Щодо строку, протягом якого було порушено право позивача на проведення індексації грошового забезпечення та отримання відповідних виплат, суд зазначає наступне.

Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_1 від 06.11.2019 №1193, індексація грошового забезпечення позивачу не виплачувалась з січня 2016 року по листопад 2018 року. Виплата індексації грошового забезпечення була здійснена з квітня по грудень 2015 року та з грудня 2018 року по жовтень 2019 року (том 1, а.с. 14).

Вказані обставини не заперечуються позивачем та підтверджуються ним у позовній заяві (том 1, а.с. 6).

Водночас, позивачем заявлено позовну вимогу про визнання протиправним дій відповідача щодо не виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.12.2019.

Оскільки з грудня 2018 року виплата позивачу індексації грошового забезпечення була здійснена і, як зазначено вище, 28.10.2019 позивача звільнено з військової служби, а 31.10.2019 виключено зі списків особового складу військової частини, позовні вимоги в частині визнання протиправним дій відповідача щодо не виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2018 по 01.12.2019 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення із розрахунку місяця підвищення (базового місяця) листопад 2013 року та щомісячну фіксовану суму індексації 1027,99 грн., суд дійшов наступних висновків.

Як зазначено вище, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Відповідно, визначення суми щомісячної індексації грошового забезпечення позивача відноситься до повноважень відповідача і на час прийняття рішення у даній адміністративній справі у суду відсутні відомості, які б підтверджували невірний обрахунок відповідачем такого доходу.

Отже, у цій частині позовні вимоги також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Оскільки індексація грошового забезпечення не була проведена у встановлений Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" порядок та строк, що є порушенням права позивача, суд приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача та їх відновлення є зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по листопад 2018 року.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів щодо правомірності оскаржуваних дій.

З огляду на зазначене та беручи до уваги докази, які наявні у матеріалах справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду у даній справі, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

При цьому, позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду, а отже вказане клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати в частині судового збору присудженню на користь позивача не підлягають.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката, відтак з наведеного слідує, що розподілу витрат на правничу допомогу підлягають лише послуги адвоката.

Як слідує з матеріалів справи представник позивача Бунаков В.П. діяв в інтересах позивача на підставі довіреності від 12.11.2019. Також до матеріалів справи долучено копію диплома представника позивача та договір про надання юридичних послуг від 28.11.2019 №21-ап з кошторисом (том 1, а.с. 16-19).

Згідно з п.п. 4.1, 5.1 Договору від 28.11.2019 №21-ап, за надані послуги Замовник ( ОСОБА_1 ) виплачує Виконавцеві (ФОП ОСОБА_2 ) плату у розмірі 1 000,00 грн.

Замовник здійснює оплату за цим Договором одноразово в безготівковій формі платіжним дорученням на поточний рахунок Виконавця в день підписання акту здачі-прийняття наданих послуг.

Суд зазначає, що згідно з п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справах №816/2096/17, №823/2638/18.

У той же час, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту оплати послуг представника щодо надання професійної правничої допомоги (квитанція, платіжне доручення) та передбачений Договором від 28.11.2019 №21-ап акт здачі-прийняття наданих послуг.

Отже, враховуючи те, що відшкодуванню витрат на правничу допомогу підлягають лише послуги адвоката, а також той факт, що кошторис юридичних послуг не є належним та допустимим доказом надання таких послуг, враховуючи відсутність доказів сплати позивачем коштів у якості витрат на професійну правничу допомогу в рамках розгляду цієї адміністративної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача цих витрат.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) щодо непроведення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.12.2018 індексації грошового забезпечення та невиплати відповідних сум.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Басай О.В.