Справа № 473/650/20
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/650/20
РІШЕННЯ
іменем України

"02" березня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,

представника позивача Балог О.Ю., відповідача ОСОБА_1 , перекладача Алам Назмул,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Свої вимоги мотивувала тим, що 03 вересня 2019 року о 07 год. 10 хв. ОСОБА_1 , який ідентифікував себе, як громадянин Народної Республіки Бангладеш, був виявлений та затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Великий Березний» в 20 м. від лінії державного кордону на напрямку 133-134 прикордонних знаків при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні.

06 вересня 2019 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України строком на шість місяців.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».

Оскільки на свої численні звернення до Департаменту консульської служби МЗС України у сприянні ідентифікації відповідача Чопський прикордонний загін не отримав інформації та документів, необхідних для ідентифікації, документування та завершення процедури примусового видворення, а строк його затримання спливає, а тому позивач просив продовжити строк затримання відповідача на шість місяців, тобто до 03 вересня 2020 року.

02 березня 2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, оскільки:

-він жодним чином не перешкоджав, а навпаки допомагав позивачу у встановленні його особи, зокрема надав копію свого паспорту;

-відносно нього не приймалося судових рішень про примусове видворення, а тому, відповідно, відсутні підстави для продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення;

-позивачем не доведено здійснення достатніх та необхідних заходів з метою ідентифікації відповідача у встановлений шестимісячний строк.

В судовому засіданні представник позивача Балог О.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні відмовився надавати будь-які пояснення у справі, проте на запитання суду повідомив, що перебуває на території України з 2019 року, перетнувши кордон нелегально без наявності жодних документів та не отримавши права на проживання (перебування) на території України. Місця проживання, перебування, сім`ї, роботи на території України не має. Також не має жодних документів (в оригіналах), що б посвідчили його особу, проте надавав позивачу копію свого паспорту. Також повідомив, що не звертався до компетентних органів України з приводу отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення представника позивача Балог О.Ю., відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 2019 року о 07 год. 10 хв. ОСОБА_1 , який ідентифікував себе, як громадянин Народної Республіки Бангладеш, був виявлений та затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Великий Березний» в 20 м. від лінії державного кордону на напрямку 133-134 прикордонних знаків при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні.

06 вересня 2019 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України строком на шість місяців.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».

Строк затримання відповідача спливає 03 березня 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що Чопський прикордонний загін неодноразово звертався до Департаменту консульської служби МЗС України з метою (звернення від 04 вересня 2019 року за вих. №21/1026/1, від 05 вересня 2019 року за вих. №21/1038/1, від 25 вересня 2019 року за вих. №21/1134, від 22 листопада 2019 року за вих. №21/1445, від 22 січня 2020 року за вих. №21/52 (який був отриманий представником Департаменту консульської служби МЗС України та 31 січня 2020 року переданий Посольству України в Республіці Польща для подальшої передачі Посольству Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща)) сприяння в ідентифікації та документуванні відповідача, проте не отримав інформації, необхідної для ідентифікації ОСОБА_1 .

Аналізуючи вимоги позивача, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» та у справі «Дугуз проти Греції» вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

За приписами ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Зі змісту наведеної норми слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення з позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України у випадку відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

З наведеного слідує, що можливість звернення позивача з позовом про затримання іноземця або особи без громадянства з метою його ідентифікації та (або) забезпечення видворення не обов`язково пов`язується законодавцем із наявністю такого факту, як попереднє звернення до суду з позовом про примусове видворення, адже прийняттю рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства передує процедура його ідентифікації з метою встановлення обставин щодо країни походження іноземця з приводу якої обов`язковому дослідженню підлягають обставини стосовно можливості видворення такої особи саме до обумовленої країни та безпечності для особи такого видворення. А тому зазначені у відзиві твердження про протилежне не можуть бути прийняті судом до уваги.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (ч.ч. 11, 12 КАС України).

Згідно ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічні положення визначено також пунктом 6 розділу ІІІ «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців встановлено розділом VI Інструкції, пунктом 1 якого передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Судом встановлено, що позивачем вжито достатні та адекватні заходи для забезпечення ідентифікації відповідача шляхом надіслання відповідних запитів до Департаменту консульської служби МЗС України з метою підтвердження цих даних.

Однак у встановлений строк відповідні відомості за запитами на отримання інформації на адресу позивача не надійшли.

Зазначені обставини свідчать про те, що у розпорядженні військової частини відсутні достатні дані, необхідні для проведення ідентифікації громадянина іншої держави.

Разом з тим матеріали справи вказують на відсутність достатньої співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації, оскільки останнім надано позивачу лише незасвідчену копію свого паспорта громадянина Народної Республіки Бангладеш без наявності у нього оригінала цього документа, яка надана відповідачем позивачу лише 28 січня 2020 року, а тому дійсність та чинність цього документа потребує ретельної перевірки позивачем.

При цьому, суд вважає недоречними посилання у відзиві на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі №743/1240/17 та від 27 вересня 2019 року у справі №743/719/17, оскільки у вказаних справах та справі, що розглядається, встановлені різні обставини. Зокрема, у справі №743/719/17 судом було встановлено наявність у відповідача (оригіналу) паспортного документа, за яким його було ідентифіковано, проте не завершено процедуру примусового видворення з незалежних від відповідача причин, що й стало підставами для відмови у задоволенні позову. Навпаки, у справі №743/1240/17 судом було встановлено, що відповідач перетнув державний кордон України через офіційний пункт пропуску за паспортним документом, отримав посвідку на проживання на території України, певний час проживав на території України на законних підставах, а тому сукупність цих фактів та документів (які не могли викликати жодних сумнівів в особі відповідача) свідчили про його належну ідентифікацію, що й стало підставами для відмови у задоволенні позову.

Натомість у справі, яка розглядається, судом встановлено, що ОСОБА_1 перетнув державний кордон України нелегально без наявності жодних документів та не отримавши права на проживання (перебування) на території України. Місця проживання, перебування, сім`ї, роботи на території України не має. Також не має жодних документів (в оригіналах), що б посвідчили його особу. А тому наявність у нього лише копії паспорта (без наявності оригіналу), яка не перевірена на справжність, а також будь-яких інших документів щодо його особи не може свідчити про належну співпрацю та можливість ідентифікації.

Отже, обґрунтованими є доводи позивача про необхідність вжиття додаткових заходів з ідентифікації особи, а відтак і - наявність підстав для продовження строку затримання ОСОБА_1 .

Проте, враховуючи ту обставину, що відносно ОСОБА_1 не приймалося окремого рішення про його примусове видворення, процедура видворення не здійснюється, а тому останньому слід продовжити строк затримання лише для його ідентифікації, який, враховуючи обставини справи та відбутий строк затримання відповідача суд обраховує у три місяці.

За встановлених обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 289 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення задовольнити частково.

Продовжити строк затримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на строк, необхідний для його ідентифікації, але не більше, ніж на три місяці, тобто до 03 червня 2020 року.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Вуїв