Справа № 560/1879/19
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1879/19

02 березня 2020 року
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області задоволено повністю; рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року скасовано та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
З матеріалів справи встановлено, що в червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі в поліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав доказів того, що оскаржуваний наказ №98 о/с від 02.04.2019 виданий до отримання рапорту позивача щодо відкликання рапорту про звільнення зі служби за власним бажанням та докази обізнаності позивача щодо існування оскаржуваного наказу про його звільнення 02.04.2019.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив про те, що позивача правомірно звільнено за домовленістю сторін з дати, яку він самостійно зазначив в рапорті.

Керуючись ч. 3 ст. 34 КАС України, висловлюю окрему думку щодо наведених висновків суду по суті справи.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до преамбули Закону України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII) цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

В свою чергу згідно п.1 Розділу І Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114) це положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Закон №580-VIII не містить окремого застереження щодо поширення дії Положення №114 на поліцейських.

Таким чином, підстави застосовувати до спірних правовідносин норми Положення №114 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Перелік підстав звільнення зі служби в поліції визначений статтею Закону № 580-VIII.

П. 7 ч. 1 ст.77 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Згідно з правовою позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Оскільки Законом №580-VIII не врегульовано порядок звільнення поліцейських за власним бажанням, то особливості звільнення поліцейського за його бажанням і підстави, за наявності яких власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, зазначений працівником, регулюються КЗпП України, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції при прийнятті рішення по суті позовних вимог.

Статтею 5-1 КЗпП України установлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, чинне трудове законодавство передбачає можливість розірвання трудових відносин у зазначений працівником строк виключно за наявності поважних причин, пов`язаних з неможливістю продовжувати роботу. В інших випадках розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, здійснюється після закінчення двотижневого терміну після попередження про звільнення.

Зважаючи на те, що в рапорті про звільнення ОСОБА_1 не зазначив про обставини, які унеможливлюють продовження служби, відповідач зобов`язаний був дотримати двотижневий строк з дня подання позивачем вказаного рапорту.

Однак, в порушення вимог ч.1 ст.38 КЗпП України позивача звільнено в день подання рапорту про звільнення - 02.04.2019.

Згідно з ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України, є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться. Також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Роботодавець не має права приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку.

Трудовим законодавством працівника наділено правом як безпосереднього подання заяви про відкликання заяви про звільнення, так і опосередкованого волевиявлення - шляхом фактичного продовження виконання посадових обов`язків.

Аналогічна правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 7 березня 2018 року у справі №810/2728/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Згідно з матеріалами справи 02.04.2019 засобами поштового з`язку позивач подав рапорт щодо відкликання попереднього рапорту про звільнення.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний вище рапорт свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_1 в момент видачі оскаржуваного наказу від 02.04.2019 №98о/с.

При цьому в обґрунтування апеляційної скаргу відповідач зазначає про те, що рапорт про відкликання від 02.04.2019 надійшов до нього 05.04.2019 року, коли рапорт про звільнення позивача за власним бажанням вже був реалізований шляхом видання оскаржуваного наказу.

Водночас, такі доводи відповідача є безпідставними, оскільки прийняття наказу від 02.04.2019 №98о/с без дотримання строків, передбачених ч.1 ст.38 КЗпП, позбавило позивача права на збереження трудових відносин, гарантованого ч.2 ст.38 КЗпП України.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, судом апеляційної інстанції витребувано та досліджено в судовому засіданні особову справу ОСОБА_1 в оригіналі.

За матеріалами особової справи позивача наказом ГУНП в Хмельницькій області від 01.04.2019 №459 розпочато службове розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками поліції Хмельницького РВнП Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області, зокрема, ОСОБА_1 .

Згідно з п.6 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Водночас, станом на момент прийняття оскаржуваного наказу від 02.04.2019 №98о/с відносно позивача проводилося службове розслідування.

Вказані вище обставини також свідчать про відсутність підстав для звільнення позивача за домовленістю сторін у день подання рапорту - 02.04.2019.

Відповідно до висновку службового розслідування №38/2019 від 08 квітня 2019 року, встановлено порушення позивачем службової дисципліни та зазначено про необхідність застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в Національній поліції, яке не було реалізовано у зв`язку з його звільненням за власним бажанням.

Таким чином, встановлені у справі справи обставини звільнення ОСОБА_1 підлягають врахуванню при прийнятті рішення за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції.

Суддя Сапальова Т.В.