Справа № 160/12110/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засіданняСтогній К.В.,
за участі: представника позивача: представника відповідача: представника третьої особи: Сидоренка Р.А. не прибув Лисяк С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро питання щодо закриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловської Ганни Олегівни, третя особа Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію прав та обтяжень,-
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловської Ганни Олегівни, третя особа Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якій просили суд:
- визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію прав та обтяжень № 29719310 відносно нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 28.12.2018 року, прийнятий державним реєстратором Павловською Ганною Олегівною, як незаконний;
- визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію прав та обтяжень № 17239388 відносно рухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 28.12.2018 року, прийнятий державним реєстратором Павловською Ганною Олегівною, як незаконний;
- визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію прав та обтяжень № 29719360 відносно нерухомого майна ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 28.12.2018 року, прийнятий державним реєстратором Павловською Ганною Олегівною, як неза конний;
- визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію прав та обтяжень № 17239391 відносно рухомого майна ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 28.12.2018 року, прийнятий державним реєстратором Павловською Ганною Олегівною, як незаконний.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідачем у визначений законодавством строк відзиву на позовну заяву не подано.
Третьою особою Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) до суду подані пояснення по справі, які вмотивовані тим, що на відносини, що виникають у сфері речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Третя особа також стверджує, що право відповідача щодо проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав є дискреційним повноваженням. Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не є учасником у спірних правовідносинах у даній справі, також не приймало стосовно цих правовідносин жодних рішень і не виконувало ніяких дій, а рішення по справі жодним чином не вплине на права чи обов`язки Управління як учасника даної справи.
Позивачами до суду подані додаткові пояснення, які вмотивовані тим, що нотаріус Павловська внесла записи про заборону відчуження майна позивачів на підставі підробленої ухвали Печерського районного суду м. Києва, яка по своїй суті не може породжувати жодних правових наслідків. Також позивачі просять звернути увагу суду на те, що оскаржувані записи винесені приватним нотаріусом Павловською Г.О. не мають за собою жодного цивільно-правового підґрунтя, оскільки ці записи були винесені не в результаті існування майнових правовідносин між позивачами та Олійченко С.І., а в результаті недотримання державним реєстратором вимог законодавства та внесенням відповідних записів на підставі підроблених документів. Спір виникає на підставі юридичного факту й саме цим породжує відповідні правовідносини. У даній ситуації, юридичним фактом є дії державного реєстратора, які породжують відповідні правовідносини, що обумовлюють виникнення спору, вирішення якого має відбуватися виключно в порядку адміністративного судочинства. Оскільки судова практика у подібних правовідносинах щодо підроблених документів відсутня, то спір у даній справі слід розглянути в порядку адміністративного судочинства.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2019 року зазначена вище справа розподілена та 03.12.2019 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: уточненого адміністративного позову із копією для вручення сторонам у відповідності до кількості учасників справи із зазначенням ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції; належним чином засвідчених копій документів, що додані до позовної заяви для суду та для у відповідності до кількості учасників справи; вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску; надання до суду обґрунтованого відповідного клопотання щодо залучення третьої особи із зазначенням її статусу (на стороні позивача або відповідача).
17.12.2019 року до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивачів надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви, в якому містились уточнений адміністративний позов, засвідчені копії документів у відповідності до кількості учасників справи, заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду та клопотання про залучення третьої особи.
21.01.2020 року від Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшло клопотання про заміну сторони третьої особи на її правонаступника, а саме: Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області на Південно-Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
05.02.2020 року під час проведення судового засідання, судом здійснено усною ухвалою суду замінено третю особу Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області на її правонаступника Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року заяву ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду в частині пред`явлення позовних вимог задоволено повністю. Позовну заяву ОСОБА_2 до приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловської Ганни Олегівни, третя особа Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) залишено без розгляду.
У судове засідання 02.03.2020 року прибув представник позивача та представник третьої особи.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
В судовому засіданні представник позивача заперечував щодо закриття провадження у даній справі.
Представник третьої особи поклався на розсуд суду.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що провадження у даній справі слід закрити з огляду на наступне.
Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, з початку вересня 2016 року сім`я ОСОБА_5 , як власники фермер ського господарства «Дар» стали об`єктом злочинних посягань від атак рейдерів, які використовуючи підроблені документи, через підконтрольних їм державних реєстраторів, незважаючи на судові заборони, неодноразово вносили недостовірні дані до державних реєстрів прав власності, змінюючи при цьому право власності як на майно ФГ «Дар», так і їх особистого майна. Про вказані факти подані відповідні скарги до Міністерства юстиції України. Дії приватного нотаріуса Павловської Г.О. вказують на те, що незаконну державну реєстрацію арешту майна вона виконала на замовлення зловмисників, для того, щоб скаржники не могли в законний спосіб розпоряджатися своїм майном. На даний час, з приводу незаконних дій приватного нотаріуса ОСОБА_6 , відповідних заяв та звернень від позивачів до судових інстанцій та правоохо ронних органів не здійснювалось.
Посилаючись на наведені обставини, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Конституції України, згідно з якою кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.
Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Ч. 1 ст. 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
З наведеного випливає, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
У Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Отже, як зазначив Конституційний Суд України у вказаному рішенні, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суд виходить із суті права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні врахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, з яких виник спір, і мету пред`явлення позову.
Аналогічна правова позиція узгоджується у постанові Верховного Суду від 04.04.2019 року по справі №804/9516/15.
Як вбачається з матеріалів справи позивачі звернулися до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та вчиненого на підставі цього рішення запису про арешт на все рухоме та некрухоме майно, оскільки арешт усього рухомого та нерухомого майна відбувся на підставі підробленого судового рішення, а тому ці реєстраційні дії порушують права позивачів як власників спірного майна.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 1 ст.16 ЦК України).
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Засади захисту права власності, які поширюються і на правовідносини щодо права користування, регулюються ст. 386 ЦК України; право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, - ст. 387, 391 цього Кодексу.
Отже, вимоги про скасування рішення державного реєстратора та вчиненого на підставі нього запису щодо арешту усього рухомого та нерухомого майна, пов`язані з намаганням позивачів відновити порушене право на спірне майно як власників, тобто спрямовані на захист свого цивільного права.
Також, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.
Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя за місцезнаходженням нерухомого майна.
На підставі рішення Міністерства юстиції України державна реєстрація права власності та інших речових прав у визначених випадках може проводитися в межах декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених абзацом першим цієї частини, або незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.
Державна реєстрація обтяжень речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.
Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 32-1 цього Закону.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. ст. 10 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус.
Однак, відповідно до ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди.
Згідно зі ст.55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України "Про іпотеку", посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому.
При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, транспортних засобів перевіряється відсутність будь-якої заборони відчуження або арешту майна.
Отже, в даному випадку було оцінено дії ОСОБА_6 як приватного нотаріуса та порушення нею Закону України «Про нотаріат», при тому, що оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта здійснюється в рамках цивільного судочинства.
Окрім того, у постанові від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, за якою, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто реєстраційні дії були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства чи ні, заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного запису в реєстрі, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких здійснено оспорюваний запис чи ні.
Відтак, для оскарження дій ОСОБА_6 щодо порушення норм Закону України «Про нотаріат» позивач повинна звернутися до цивільного суду.
Також, суд звертає увагу на те, що у цій справі вирішується спір про цивільне право між особою, яка вимагає скасування реєстраційної дії, й особою, в інтересах якої вчинена така дія, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 р. у справі № 804/6365/17.
Аналіз зазначених обставин справи дає підстави суду вважати, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу державної влади, а стосується захисту його приватних інтересів, а тому правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного права.
Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Така ж позиція вже була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 у справі № 804/2001/16.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що юрисдикція адміністративних судів на спірні правовідносини не поширюється та необхідність вирішення спору в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад її учасників, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. Тобто, у даному конкретному випадку суд зобов`язаний роз`яснити, що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції загальних судів, цей позов належить розглядати в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом за правилами підсудності, визначеними статтями 26-30 ЦПК України.
На підставі частини 02 березня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 02 березня 2020 року.
Керуючись ст. ст. 19, 238, 241, 242, 243 КАС України, суд, -
Роз`яснити позивачу, що у відповідності до вимог ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України, роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції загального місцевого суду за правилами цивільного судочинства.
При цьому, також роз`яснити, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали, або протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини ухвали) відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали суду складено 02 березня 2020 року.

Суддя С. В. Прудник