Справа № 200/13787/19-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 р. Справа№200/13787/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Донецькій області

про визнання вимоги недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області, в якому (з урахуванням уточнень) просить суд визнати вимогу відповідача від 29 травня 2019 року по утриманню з неї ЄСВ в сумі 12 577,44 грн недійсною, починаючи з 1 січня 2018 року та відмовити у вимогах відповідача про стягнення з позивача ЄСВ в сумі 12 577,44 грн.

Позов обґрунтовує, тим, що є адвокатом, займається незалежною професійною діяльністю, зареєстрована у Краматорському управлінні ГУ ДФС у Донецькій області як платник податків.

29 травня 2019 року поштою позивач отримала лист Краматорського управління ГУ ДФС у Донецькій області, в якому їй було запропоновано переписати звіт з ЄСВ від 18 березня 2019 року, оскільки в ньому не зазначена сума її доходу.

Позивач зазначає, що у звіті відображені реальні дані стосовно відсутності у неї чистого доходу за 2018 рік, так як її витрати на утримання консультації підтверджені документально, і вони перевищують її валовий дохід, отже, чистий дохід у позивача відсутній.

5 червня 2019 року поштою позивач отримала вимогу Краматорського управління ДФС у Донецькій області про сплату боргу з ЄСВ у сумі 12 577,44 грн, яка, на переконання позивача, є незаконною.

6 червня 2019 року позивач подала заперечення на зазначену вимогу до Краматорського управління ДФС у Донецькій області, а також подала скаргу до ДФС України.

11 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала відповідь від ДПС України, в якій зазначено, що її скарга залишена без задоволення.

20 липня 2019 року відповідач направив спірну вимогу до Краматорського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для примусового виконання.

На переконання позивача вона має бути звільнена від сплати єдиного внеску, оскільки є пенсіонером за віком, тоді як чинні на сьогодення положення ст. 4 Закону № 2464 є неконституційними, а отже, вказана вимога прийнята з порушенням статей 22, 24 Конституції України (а.с. 4-6, 81).

У відзиві на адміністративний позов відповідач не погоджується з доводами, викладеними у позовній заяві, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є особи, які проводять незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську діяльність, відповідно до зазначених норм позивач є платником єдиного соціального внеску та в даних правовідносинах повинна сплачувати його у повному обсязі.

Згідно з п.п. 3 та 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та або борги зі сплати фінансових санкцій орган доходів і зборів, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій) надсилають вимогу про її сплату; яка формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Згідно облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів заборгованість позивача станом на 30 квітня 2019 року становила 12 577,44 грн, на підставі цих даним Головним управлінням ДФС у Донецькій області правомірно було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29 травня 2019 року № Ф 3274-44-У (а.с. 32-33).

У відповіді на відзив, якій надійшов до суду 28 грудня 2019 року, позивач зазначає, що на її думку Закон № 2464 з доповненнями № 1774-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», не відповідає вимогам ст. 22, 24 Конституції України, тому відзив є необґрунтованим (а.с. 41-42).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) (а.с. 1-2).

Ухвалою суду від 2 січня 2020 року вирішено подальший розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 15 січня 2020 року (а.с. 48).

Протокольною ухвалою від 15 січня 2020 року оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 27 січня 2020 року (а.с. 53-54).

Ухвалою суду від 27 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено розгляд справи по суті на 20 лютого 2020 року (а.с. 70).

20 лютого 2020 року позивач у судове засідання з`явилась, надала заяву про розгляд справи у письмовому провадженні (а.с. 87).

20 лютого 2020 року представник відповідача судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду Головне управління ДФС у Донецькій області повідомлялось судом належним чином.

Відповідно до ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України, беручи до уваги належне повідомлення сторін про місце, дату та час проведення судового засідання, а також беручи наявність заяви позивача про розгляд справи без її участі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в Краматорському управлінні Головного управління ДФС у Донецькій з 1 вересня 1993 року, має право на зайняття адвокатською діяльністю, а також є пенсіонером за віком (а.с. 7, 11, 61-67).

Відповідач, Головне управління ДФС у Донецькій області, , місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької дивізії, буд. 114; є суб`єктом владних повноважень органом виконавчої влади, який в спірних правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України є належним відповідачем у даній справі; з 7 серпня 2019 року перебуває у стані припинення (а.с. 76-77).

Як встановлено судом 18 березня 2019 року ОСОБА_1 подала до органу фіскальної служби податкову декларацію про майновий стан, відповідно до якої сума її оподаткованого доходу за звітний (2018) рік складає 4 100,00 грн, витрати на провадження незалежної професійної діяльності 13 665,18 грн, сума чистого оподаткованого доходу 0 грн (а.с. 13-14).

Одночасно із податковою декларацією позивачем до фіскального органу було подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, відповідно до якого сума нарахованого єдиного внеску за кожний місяць дорівнює 0,00 грн (а.с. 15).

За поясненням відповідача, позивачу за період 2018 року по І квартал 2019 року щоквартально в автоматичному режимі проводились нарахування єдиного внеску в сумі 2 457,18 грн в електронній базі, які позивач не сплачувала, в результаті чого згідно облікових даних за 2018 рік та першого кварталу 2019 року з урахуванням переплати в розмір 5,46 грн за позивачем обліковано борг з єдиного внеску у розмірі 12 577,44 грн (а.с. 32-40).

10 травня 2019 року листом вих. № 37340/10/05-99-44-10 Краматорське управління ДФС у Донецькій області повідомило ОСОБА_1 про неприйняття її звіту, оскільки він складений з порушенням вимог Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14 квітня 2015 року № 435, та вважається таким, що не подавався; у зв`язку із чим ОСОБА_2 попереджено, що їй необхідно терміново виправити помилки та надати повторно звіт контролюючому органу (а.с. 19-20).

Судом встановлено, що іншого звіту до органу доходів і зборів позивач не подавала.

22 травня 2019 року Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на письмове звернення ОСОБА_1 надана відповідь щодо обчислення її пенсії, відповідно до якого розмір її пенсії дорівнює 3 587,75 грн щомісячно (а.с. 10).

29 травня 2019 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області на підставі відомостей з інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу № Ф-3274-44-У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 12 577,44 грн (а.с. 16, зв.бік а.с. 26).

5 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Державної фіскальної служби України зі скаргою на вимогу від 29 травня 2019 року № Ф-3274-44 У (а.с. 22-23).

4 липня 2019 року листом Головного управління ДФС у Донецькій області (вих. № 52739/10/05-99-44-20) позивача повідомлено, що за 2018 рік в ІКП ОСОБА_1 щоквартально в автоматичному режимі проводились нарахування єдиного внеску в сумі 2 457,18 грн, так загальна сума єдиного внеску до сплати за 2018 рік та за І квартал 2019 року (в розмірі 2 457,18 грн щоквартально) склала 12 582,90 грн, яку ОСОБА_1 не сплатила. З урахуванням переплати у сумі 5,46 грн загальна заборгованість ОСОБА_1 з ЄСВ складає 12 577,44 грн, отже вимога № Ф-3274-44 від 29 травня 2019 року є правомірною (а.с. 21).

19 липня 2019 року листом вих. № 57330/10/05-99-44-20 відповідачем направлена заява про примусове виконання вимоги від 29 травня 2019 року № Ф-3274-44 У про сплату боргу у сумі 12 577,44 грн разом із цією вимогою на примусове виконання до Краматорського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та отримана останнім 23 липня 2019 року (а.с. 26).

8 жовтня 2019 року листом Державної фіскальної служби України вих. № 89/Н/99-00-04-07-02-14, отриманим ОСОБА_1 11 жовтня 2019 року, роз`яснено, що згідно до вимог діючого законодавства платники єдиного внеску, зазначені в п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2465, зобов`язані визначати базу нарахування єдиного внеску незалежно від того, отримували чи не отримували вони доходи від провадження незалежної професійної діяльності (а.с. 24-25).

Будучи не згодною із отриманою вимогою, вважаючи, що вона є протиправною, позивач 26 листопада 2019 року із звернулась до суду із даним позовом.

При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 4 ст. 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведені нормативно-правові приписи позивач звернулась до суду без порушення строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України.

При прийнятті рішення у даній справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI від 8 липня 2010 року (далі - Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", Закон № 2464-VI).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, в тому числі є роботодавці - фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) (п. 1 ч. 1 ст. 4); фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4 ч. 1 ст. 4).

Згідно ч. 4 ст. 8 зазначеного Закону порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацами 3 та 4 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України внесено зміни до Закону № 2464-VІ (набули чинності з 1 січня 2017 року), зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Згідно ч. 12 ст. 9 даного Закону єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника тобто, Закон не ставить у залежність обов`язок із сплати єдиного внеску від факту отримання чи неотримання в певному звітному періоді фізичною особою-підприємцем доходу.

При цьому базою нарахування єдиного внеску є самостійно визначена платниками сума, яка не може бути меншою (в тому числі у випадку не отримання доходу) за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій внесені зміни до Закону № 2464-VI (набули чинності з 1 січня 2018 року), відповідно до яких з 1 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Законом України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII Про Державний бюджет України на 2018 рік встановлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року складає 3 723,00 грн.

Таким чином, розмір єдиного внеску фізичної особи-підприємця за звітний 2018 рік складає не менш 9 828,72 грн (3 723,00 грн * 12 * 22%).

Відповідно, щоквартальний платіж складає 2 457,18 грн (3 723,00 грн * 3 * 22%), поквартально: до 19 квітня 2018 року за 1 квартал 2018 року 2 457,18 грн, до 19 липня 2018 року за 2 квартал 2018 року 2 457,18 грн, до 19 жовтня 2018 року за 3 квартал 2018 року 2 457,18 грн, до 19 квітня 2019 року за 4 квартал 2018 року 2 457,18 грн.

Законом України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII Про Державний бюджет України на 2019 рік встановлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2019 року складає 4 173,00 грн.

Відповідно, квартальний платіж у 2019 році складає 2 754,18 грн (4 173,00 грн * 3 * 22%).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 2464-VI завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.

Відповідно до пунктів 3-5 ч. 2 зазначеної статті центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску; формує та веде реєстр страхувальників Державного реєстру, здійснює заходи щодо забезпечення доступу до даних Державного реєстру відповідно до цього Закону.

Як вже зазначалось судом, згідно ч. 4 ст. 8 Закону 2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, а адміністрування - Податковим кодексом України (далі ПК України), та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно ст. 19-1 ПК України контролюючі органи виконують, окрім іншого, такі функції: здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів; забезпечують ведення обліку податків, зборів, платежів; організовують інформаційно-аналітичне забезпечення та автоматизацію процесів адміністрування.

Пунктом 61.1 ст. 61 ПК України визначено, що податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Способом здійснення такого контролю є, крім іншого, інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів (пп. 62.1.2 п. 62.1 ст. 62 ПК України).

Відповідно до ст. 71 ПК України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Згідно пп. 72.1.1.1 пп. 72.1.1 п. 72.1 ст. 72 ПК України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла від платників податків та податкових агентів, зокрема інформація, що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, звітах про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п. 133.4 ст. 133 цього Кодексу, інших звітних документах.

Враховуючи наведені вище нормативно-правові приписи суд дійшов висновку, що нарахування позивачу фіскальним органом єдиного внеску за період з 1 січня 2018 року по 31 березня 2019 року відповідало приписам Закону № 2464-VI та Податкового кодексу України.

Разом із цим суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС також зазначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як вже зазначалось судом з січня 2017 року набув чинності Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким були внесені зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зокрема і до ст. 7, відповідно до цих змін абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 викладений у наступній редакції: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Отже, для осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб; при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, а у разі, якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. Таким чином, з 1 січня 2017 року у фізичних осіб-підприємців та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, з`явився обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок навіть у випадку відсутності доходів.

За висновком суду зміни, внесені Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не відповідають статтям 8, 22 Конституції України.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» єдиний соціальний внесок не входить до системи оподаткування, а відповідно до п. 2 ст. 1 наведеного Закону є консолідованим страховим внеском, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетний та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для огляду за непрацездатними.

Отже, завданням (метою) сплати нарахованого єдиного внеску є забезпечення захисту застрахованих осіб та підтвердження страхового стажу і його безперервності, де страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом є фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. При цьому, адвокатською діяльністю, згідно профільного Закону є незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, та не є підприємницькою.

За висновком суду законодавчі зміни, якими зобов`язано сплачувати єдиний соціальний внесок фізичних осіб-підприємців, а також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, незалежно від наявності в них доходу, на виконання наданого їм права на соціальний захист, не відповідають меті та завданням Закону, а також ідеї соціальної справедливості, отже, не відповідають ст. 8 Конституції України.

Крім того, відповідно до ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Законодавчі зміни, якими несправедливо зобов`язано сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від наявності доходу, фактично змусили фізичних осіб-підприємців масово припинити державну реєстрацію підприємницької діяльності. У свою чергу, ознаками, які характеризують підприємницьку діяльність є самостійність, ініціативність, систематичність, ризиковість при здійсненні підприємцем господарської діяльності для досягнення економічного та соціального результату та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Саме прибуток, як кінцевий результат діяльності, характеризує ефективність роботи підприємця, а мета по його досягненню є суттєвою ознакою, яка відрізняє підприємницьку діяльність від іншої некомерційної діяльності. Проте, відсутність реального прибутку не є ознакою того, що діяльність перестала бути підприємницькою.

Суд вважає, що прийнятті законодавчі зміни, якими зобов`язано сплачувати єдиний соціальний внесок фізичних осіб-підприємців незалежно від наявності в них доходу від підприємницької діяльності, не забезпечують захист конкуренції у суб`єктів малого та середнього бізнесу та порушують право на підприємницьку діяльність, регламентоване ст. 42 Конституції України.

Як зазначено в ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту або обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Оскільки до 1 січня 2017 року особи, які не отримували доходи в звітному місяці, мали право не сплачувати єдиний соціальний внесок, то законодавчі зміни, якими зобов`язано сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від наявності доходу фактично звузили вже існуючі права цих осіб, що є порушенням статей 28 та 22 Основного Закону.

Крім цього, згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI фізичні особи-підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного соціального внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового соціального страхування.

Однак, такі пільги не застосовуються до осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у тому числі адвокатську, та є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Закріплений в ч. 1 ст. 24 Конституції України принцип рівності всіх перед законом, безумовно не перешкоджає встановлювати відмінність у правовому регулюванні праці осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій.

Проте, не встановлення пільг для непрацездатних самозайнятих осіб, які навіть будучи працездатними не переслідують такої мети, як отримання прибутку на відміну від фізичних осіб-підприємців, які будучи пенсіонерами або інвалідами по закону звільняються від обов`язку сплачувати єдиний внесок, свідчить про порушення згаданого вище конституційного принципу, отже, такі норми є дискримінаційними по відношенню до самозайнятих осіб, які не є фізичними особами-підприємцями. Встановлення на законодавчому рівні вимоги обов`язкової сплати ЄСВ адвокатами-інвалідами та/або пенсіонерами за віком на переконання суду суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість.

Зазначений висновок суду в певній мірі підтверджується тим, що 2 лютого 2020 року у Верховній Раді України було прийнято у першому читанні законопроект (№ 2166), яким, зокрема, передбачено внесення змін до Закону № 2464-VI в частині включення до переліку осіб, звільнених від сплати ЄСВ, особами, які провадять незалежну професійну діяльність і які при цьому отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю (а.с. 43, 50, 78, http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=66921).

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Крім цього, вирішуючи питання щодо протиправності спірної вимоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Абзацем 4 п. 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI (який був чинним до 13 лютого 2020 року) платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану. Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення антитерористичної операції (АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції від 2 вересня 2014 року № 1669-VII період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року та згодом Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, у якому, серед інших населених пунктів, є м. Краматорськ та м. Маріуполь.

Суд зазначає, що станом на час розгляду даної справи Указ Президента України про закінчення антитерористичної операції не був прийнятий.

Як вбачається зі змісту Указу Президента України Про затвердження рішення РНБО Про широкомасштабну антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 30 серпня 2018 року № 116/2018 року, у даному нормативно-правовому документі не зазначається про припинення антитерористичної операції, при цьому зазначається про введення в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року "Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях".

Також суд звертає увагу на те, що статтею 30 Закону України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях № 2268 від 18 січня 2018 року були внесені зміни до деяких законодавчих актів України.

Так, статтю 3 Закону України Про боротьбу з тероризмом № 638 від 20 березня 2003 року було доповнено абзацом 10 наступного змісту: антитерористична операція може здійснюватися одночасно із відсіччю збройної агресії в порядку статті 51 Статуту Організації Об`єднаних націй та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану відповідно до Конституції України та законодавства України.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що діючі норми права як станом на час виникнення спірних правовідносин так і станом на час розгляду даної справи не містили та не містять кінцевої дати закінчення антитерористичної операції, що дає підстави вважати, що антитерористична операція продовжується одночасно із операцією об`єднаних сил.

Відповідно, передбачений пунктом 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI строк подання заяви про звільнення платника єдиного внеску від виконання обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", яка подається до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі станом на час прийняття спірної вимоги не сплинув.

Отже, у весь період, недоїмка за який була включена у спірну вимогу (січень 2018 року березень 2019 року) приписи Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо звільнення певної категорії платників ЄСВ від виконання обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 цього Закону, були чинними.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що спірна вимога є протиправною.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи приписи п. 2 ч. 2 ст. 245 та ч. 2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача та визнати спірну вимогу протиправною та скасувати її.

Щодо позовних вимог позивача в частині відмови відповідачу у його вимозі про стягнення з позивача ЄСВ в сумі 12 577,44 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Суд зазначає, що позовні вимоги позивача про відмову відповідачу у його вимозі про стягнення з позивача ЄСВ в сумі 12 577,44 грн - не відповідають приписам ч. 1 ст. 5 КАС України, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Крім цього, за висновком суду визнання спірної вимоги протиправною та її скасування є належним та достатнім способам захисту порушеного права позивача.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з такого.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що ухвалою суду від 2 грудня 2019 року позивача звільнено від сплати судового збору в розмірі 768,40 грн (а.с. 1-2), беручи до уваги висновок суду про протиправність спірної вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму судового збору на користь Державного бюджету України в розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 8, 22, 24 Конституції України ст.ст. 2, 3, 6, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Донецькій області (, юридична адреса: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, буд. 114) про визнання вимоги недійсною - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області від 29 травня 2019-3274-44 У на загальну суму 12 577,44 грн про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску за 2018 рік перший квартал 2019 року в розмірі 12 577,44 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Донецькій області (, місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, буд. 114) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок UA26001, , код банку 899998, отримувач ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно приписів підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Н.П. Волгіна