Справа № 826/1914/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року м. Київ № 826/1914/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доСлужби безпеки України
прозобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Служби безпеки України, в якому просить стягнути із Служби безпеки України на його користь:

-матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань в сумі 1746 грн.;

-грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 29207,33 грн.;

-154876,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- моральну шкоду у сумі 25000, 00грн., заподіяної внаслідок невчасної виплати заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем протиправно не було виплачено в повному обсязі розрахунок при його звільненні, а саме: матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань в сумі 1746 грн, компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 29207,33 грн, у звязку з чим з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 12.02.2018 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач скористався своїм правом та 12.03.2018 року через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку із відсутністю протиправних дій з боку СБУ, оскільки позивачем не було подано рапорту (заяви) про виплату матеріальної допомоги за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань, а грошова компенсація вартості за неотримане речове майно йому була належним чином нарахована та виплачена.

Відповідно до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом голови Служби безпеки України № 909-ос (по особовому складу) від 11.08.2017 року позивач був звільнений у запас, за підпунктом «а», пункту 61, підпункту «б» пункту 62 та підпункту «б» пункту 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) відповідно до п.1 ч.8 ст.36 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Листом фінансово-економічного управління СБУ від 09.11.2017 року № 21/2/2-Л-11-12/5 позивача було повідомлено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується відповідно до «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ», як правило, при вибутті у чергову відпустку або за мотивованим рапортом військовослужбовця.

Позивач, вважаючи дії відповідача такими, що суперечать законам України, звернувся з даним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що права та інтереси за захистом яких позивач звернувся до суду, не були порушені з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при вибутті у чергову відпустку за 2017 рік не отримав матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, так і в подальшому після звільнення з військової служби в тому ж році, не отримав вказану виплату. При цьому, позивач у 2017 році не звертався до відповідача з рапортом (заявою) про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Водночас така вимога закріплена в п.3 ч.5 Постанови КМУ від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби» : «особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.» Станом на день вибуття у відпустку 16.01.2017 року розмір грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань нормативними актами СБУ встановлено не було.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що за своєю правовою природою зазначена грошова виплата не може рахуватись обов`язковою, оскільки виплачується за вмотивованим рапортом військовослужбовця для вирішення конкретних соціально-побутових питань, як правило при вибутті у чергову відпустку.

Оскільки на день вибуття ОСОБА_1 у відпустку (16.01.2017 року) розмір такої грошової допомоги не був встановлений в СБУ, він не вказав вимогу про її виплату в рапорті про чергову відпустку. В подальшому, до свого звільнення позивач не подавав рапорт про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Таким чином суд вважає, що звернення позивача про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в рапорті про надання чергової відпустки за 2017 рік, або іншим рапортом до його звільнення з військової служби є достатньою підставою для нарахування та сплати йому такої допомоги в подальшому, як того вимагає відповідач у відзиві на позов, що позивачем виконано не було.

Тому суд вважає, що у відповідача не було законних підстав, без оформлення позивачем відповідного рапорту, здійснювати нарахування та виплату останньому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2017 році.

Крім того, в рапорті про звільнення з військової служби позивачем було зазначено прохання про одержання грошової компенсації вартості неотриманого військового майна.

Листом Департаменту господарського забезпечення СБУ від 06.10.2017 року № 19/ф-Л-9/7-5320 на звернення позивача від 11.09.2017 року було повідомлено, що виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 29207,33 грн. буде здійснено в межах бюджетних призначень, передбачених на закупівлю речового майна на 2017 рік відповідно до наказу Міністра оборони України №232 від 29.04.2016 та постанови Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016.

Виплату грошової компенсації за неотримане речове майно на час звільнення позивача не проведено, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Правовідносини, що виникли в даному спірному питанні регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно які, визначають основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлюють єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Зі змісту положень ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 вказаного Закону, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Приписами ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» також визначено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове ж забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзвязку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, безпосередньо визначено «Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за недотримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178.

Так, положеннями вказаного вище Порядку №178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби;.. (п.3). Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (п.4). Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзвязку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п.5).

Отже, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна у разі звільнення з військової служби, загибелі (смерті) військовослужбовця.

При цьому, суд звертає увагу, що обов`язковою підставою до виплати компенсації військовослужбовцю за місцем військової служби є подана ним належна заява (рапорт), на підставі якої приймається рішення у формі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації з урахуванням довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Судом встановлено, що позивач перебував на військовій службі у званні полковника юстиції. Наказом голови Служби безпеки України № 909-ос (по особовому складу) від 11.08.2017 року позивач був звільнений у запас.

Згідно витягу з наказу від 11.08.2017 року, № 909-ос встановлено виплату полковнику ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за весь період військової служби.

Також судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача 06.02.2018 року з проханням про виплату грошової компенсації за неотримане ним речове майно згідно довідки № 149 за 2016 рік в розмірі 29 207,33 грн.

На виконання зазначеної заяви відповідачем на картковий рахунок позивача було перераховано грошову суму в розмірі 28769,22 грн. як компенсацію вартості неотриманого речового майна. Вказана сума компенсації на 1,5% менше ніж нарахована за довідкою № 149, оскільки, як заявляє відповідач, з основної суми компенсації був стягнутий військовий збір в розмірі 438,11 грн.

Згідно розділу 10 Перехідні положення до Податкового кодексу України : « 162.1. Тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

162.1. Платниками податку є:

162.1.1. фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

162.1.2. фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні;

162.1.3. податковий агент.

163.1. Об`єктом оподаткування резидента є:

163.1.1. загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід;

163.1.2. доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання);

163.1.3. іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

163.2. Об`єктом оподаткування нерезидента є:

163.2.1. загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід з джерела його походження в Україні; 163.2.2. доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС).

Порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд зазначає, що відповідачем 22.03.2018 року було проведено повний розрахунок з позивачем шляхом перерахування на його картковий рахунок суми компенсації за речове майно в розмірі 28 769,22 грн. з вирахуванням 1,5% військового збору.

Правовідносини, що виникли в даному спірному питанні регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно які, визначають основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлюють єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Зі змісту положень ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 вказаного Закону, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Приписами ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» також визначено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове ж забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзвязку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, безпосередньо визначено «Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за недотримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178.

Так, положеннями вказаного вище Порядку №178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби;.. (п.3). Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (п.4). Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзвязку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п.5).

Отже, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна у разі звільнення з військової служби, загибелі (смерті) військовослужбовця.

При цьому, суд звертає увагу, що обов`язковою підставою до виплати компенсації військовослужбовцю за місцем військової служби є подана ним належна заява (рапортом), на підставі якої приймається рішення у формі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації з урахуванням довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

За визначенням ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджені.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відсутнє порушене право позивача з боку відповідача.

Ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд при вирішенні даної справи також враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, що, як приклад, відображено у постановах від 02.08.2018р у справі № 806/1438/16, від 08.02.2019р у справі №825/935/17, від 12.11.2019р у справі № 815/7098/16.

Ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно положень ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись вимогами ст.ст.2, 5- 11, 19, 72- 77, 90, 241- 246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м.Києва

В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська