Справа № 320/1658/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1658/19 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року (м.Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 21.01.2019 №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що податковий орган прийняв протиправне податкове повідомлення-рішення, оскільки ґрунтується на помилкових висновках контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 28.12.2018 №1190/10-36-13-03/ НОМЕР_1 .

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що податкове повідомлення-рішення було прийнято контролюючим органом у зв`язку із встановленням перевіркою обставин порушення позивачем норм діючого законодавства, які належним чином зафіксовано в акті перевірки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що на різницю непридатних для використання товарно-матеріальних цінностей були надані пояснення, а саме - ОСОБА_2 , який працює на пилорамі у позивача зазначив, що обрізки пиломатеріалів буде продано на дрова, що підтверджує факт реалізації товару та отримання доходу. Вказує, що позивачем занижено податкові зобов`язання та порушено норми податкового законодавства.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 03.10.2001 та як платник податків перебуває на податковому обліку в Бориспільському відділенні ГУ ДФС у Київській області.

Позивач зареєстрований платником податку на додану вартість з 01.07.2016.

Основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 у період, що перевірявся, є лісопильне та стругальне виробництво.

У період з 04.12.2018 по 17.12.2018 посадовими особами Головного управління ДФС у Київській області на підставі ст. 77 Податкового кодексу України, відповідно до направлень від 03.12.2018 №4978, №4979 та згідно наказу від 23.11.2018 №2761 проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за період діяльності з 01.01.2015 по 31.12.2017.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт від 28.12.2018 №1190/10-36-13-03/ НОМЕР_1 , згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог п. 189.1 ст. 189, п. 198.1, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України в частині завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду в сумі 253950,13 грн.

На підставі висновків Акту перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.01.2019 №, згідно з яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 253950,13 грн.

Позивач вважаючи вищевказане податкове повідомлення-рішення протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що отриманий в рамках здійснення господарської діяльності продукт у вигляді відходів буде використано позивачем в рамках власної господарської діяльності для подальшої його реалізації з метою отримання прибутку, а тому доводи контролюючого органу про заниження позивачем за період з 01.07.2016 по 31.12.2017 податкових зобов`язань нарахованих відповідно до п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України за основною ставкою в сумі ПДВ 253920,13 грн. є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються документально.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень п.п.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Приписами підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до п.п.14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем. Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами). Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з приписами п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

З матеріалів справи вбачається, що висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що в ході проведення перевірки встановлено заниження задекларованих ФОП ОСОБА_1 показників задекларованих у рядку 4.1 Декларації з ПДВ «Нарахування податкових зобов`язань відповідно до п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України за основною ставкою» за 2016-2017 роки на загальну суму 1269600,71 грн без ПДВ (в сумі ПДВ 253920,13 грн) за рахунок включення ФОП ОСОБА_1 до складу податкового кредиту сум сплачених за придбані товарно-матеріальні цінності, які використовуються в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків.

В ході перевірки не було надано підтвердження їх реалізації по наступним операціям:

- згідно наданих до перевірки первинних документів ФОП ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 по 31.12.2016 придбано товарно-матеріальних цінностей для виготовлення пиломатеріалів в кількості 206,891034 куб.м. та реалізовано в кількості 153,945 куб.м., різниця склала 52,946034 куб.м., що склало 25,59 %. Загальна сума придбаних за період з 01.07.2016 по 31.12.2016 товарно-матеріальних цінностей для виготовлення пиломатеріалів складає в сумі 378832,16 грн без ПДВ. Різниця непридатних для використання товарно-матеріальних цінностей, задіяних на етапах виробництва товарів та під час придбання яких суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту за період з 01.07.2016 по 31.12.2016 склала в сумі 96943,14 грн без ПДВ виходячи з вартості придбання;

- згідно наданих до перевірки первинних документів ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 придбано товарно-матеріальних цінностей для виготовлення пиломатеріалів в кількості 986,9578509 куб.м. та реалізовано в кількості 493,477 куб.м., різниця склала 493,48 куб.м., що склало 50 %. Загальна сума придбаних за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 товарно-матеріальних цінностей для виготовлення пиломатеріалів складає в сумі 2345315,16 грн без ПДВ. Різниця непридатних для використання товарно-матеріальних цінностей, задіяних на етапах виробництва товарів та під час придбання яких суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 склала в сумі 1172657,57 грн без ПДВ виходячи з вартості придбання.

Контролюючий орган в акті перевірки зазначив, що при списанні непридатних для використання товарно-матеріальних цінностей, задіяних на етапах виробництва та під час придбання яких суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту платник зобов`язаний визначати податкові зобов`язання, оскільки товарно-матеріальні цінності не використовуються в оподаткованих операціях.

Наведене стало підставою для висновку про заниження ФОП ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 по 31.12.2017 податкових зобов`язань нарахованих відповідно до п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України за основною ставкою в сумі ПДВ 253920,13 грн, чим порушено вимоги п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України.

Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до п. 199.1 ст. 199 Податкового кодексу України у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основний вид діяльності позивача є лісопильне та стругальне виробництво (КВЕД 16.10).

Позивач вказує, що залишки, які утворилися в результаті оброблення деревини та виготовлення в процесі здійснення господарської діяльності пиломатеріалів станом на 31.12.2017, а саме кускові відходи в кількості 418,6 куб.м. та тирса в кількості 126,4 куб.м. зберігаються на території виробництва, які в подальшому будуть реалізовані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у випадку здійснення господарської діяльності пов`язаної із деревиною та виготовленням із неї відповідних заготівок, то виробничий цикл отримання зазначених відходів деревини складається із відповідних етапів, зокрема, придбання деревини, що сторонами не заперечується, розпиловка деревини для отримання визначальної складової (заготовок) для подальшої реалізації в рамках господарської діяльності. Під час виготовлення зазначених заготовок, тобто при розпиловці деревини утворюється відповідний продукт, а саме відходи у вигляді обрізків (кускові відходи) і тирси, які в подальшому будуть використані позивачем шляхом їх реалізації.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що станом на 31.12.2017 на території виробництва позивача зберігаються кускові відходи в кількості 418,6 куб.м. та тирса в кількості 126,4 куб.м., що підтверджується відомостями обліку залишків матеріалів на складі (відходів).

Таким чином, фактично отриманий в рамках здійснення господарської діяльності продукт у вигляді відходів буде використано позивачем в рамках власної господарської діяльності для подальшої його реалізації з метою отримання прибутку, а тому доводи контролюючого органу про заниження позивачем за період з 01.07.2016 по 31.12.2017 податкових зобов`язань нарахованих відповідно до п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України за основною ставкою в сумі ПДВ 253920,13 грн є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються документально.

При цьому, положеннями п. 199.6 ст. 199 Податкового кодексу України визначено правила цієї статті не застосовуються в разі: проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу; постачання платником податку відходів і брухту чорних і кольорових металів, які утворилися в такого платника внаслідок переробки, обробки, плавлення товарів (сировини, матеріалів, заготовок тощо) на виробництві, будівництві, розібранні (демонтажу) ліквідованих основних фондів та інших подібних операцій; проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1, пунктами 197.11 та 197.24 статті 197 цього Кодексу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на пояснення ОСОБА_2 , який працює на пилорамі у позивача, відповідно до яких обрізки пиломатеріалів продано на дрова, що підтверджує факт реалізації товару та отримання доходу, оскільки вказана особа не була допитана як свідок із дотриманням усіх необхідних процесуальних норм, зокрема, щодо попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Окрім того, в поясненнях не конкретизовані відповідні господарські операції (дати, обсяги, покупці).

Крім того, обставина щодо можливого продажу позивачем обрізок пиломатеріалів не була підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 21.01.2019 №.

Реалізація продукції (залишків або відходів в даному випадку) є іншим процесом, тягне за собою виконання позивачем відповідних податкових зобов`язань, які в даному випадку не мають відношення до справи.

При цьому, позивачем доведено, що переробка придбаної продукції неможлива без утворення відповідних відходів, проте вся придбана продукція була використана у господарській діяльності позивача, протилежного податковим органом не доведено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в ході розгляду справи не підтвердились обставини допущення позивачем порушень зазначених перевіряючими в акті перевірки, а саме п. 189.1 ст. 189, п. 198.1, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, що послугувало підставою для прийняття податкового-повідомлення рішення від 21.01.2019 №, у зв`язку з чим зазначене рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Також, відповідачем до суду апеляційної інстанції подано заяву про повернення надміру сплаченого судового збору, обґрунтовану тим, що відповідачем за подання вказаної апеляційної скарги було помилково сплачено судовий збір у розмірі 3539,25 грн.

Колегія суддів вважає, що заява про повернення сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», № 3674-VI від 08.07.2011, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За подання апеляційної скарги скаржник повторно (вдруге) сплатив судовий збір, а саме згідно з платіжним дорученням № 5239 від 26.12.2019 - 3539,25 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про необхідність повернення Головному управлінню Державної фіскальної служби у Київській області судового збору, сплаченого в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а саме згідно з платіжним дорученням № 5239 від 26.12.2019 повернути судовий збір в сумі 3539,25 грн.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року - без змін.

Клопотання Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про повернення судового збору - задовольнити.

Повернути на рахунок Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а, ) суму помилково сплаченого судового збору у розмірі 3539,25 грн (три тисячі п`ятсот тридцять дев`ять гривень) 25 коп., що був сплачений згідно платіжного доручення № 5239 від 26.12.2019.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 03.03.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна