Справа № 160/363/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Справа № 160/363/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віхрової В.С., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
13.01.2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з включенням до страхового стажу періоду роботи з 24.02.1981 року по 22.10.1986 року та з 01.01.1992 року по 15.05.1992 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням періоду трудового стажу з 24.02.1981 року по 22.10.1986 року та з 01.01.1992 року по 15.05.1992 року, відповідно до заяви про перерахунок пенсії від 06.11.2019 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем неправомірно не враховано період його роботи, оскільки додатково подані документи повністю підтверджують наявність страхового стажу та правонаступництво підприємства, на якому працював позивач. Тому підстав для відмову в перерахунку пенсії, на думку позивача, відсутні.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/363/20 передана до розгляду судді Віхровій В.С.
Частиною 2 ст. 257 КАС України, встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 р. позовна заява була залишена без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 р. позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.
20.02.2020 р. через канцелярію Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач повідомив про незгоду з позовними вимогами. Проте, відзив на позовну заяву не містить підпису уповноваженої особи, - представника по довіреності Єпіхіної Т.В., тобто є неналежно оформленим в розумінні КАС України, з огляду на що судом не прийнятий.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (надалі Закон №1058).
Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону № 1058 ).
Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено пенсію за віком з 16.12.2019 р.
Загальний стаж обчислений по 31.12.2018 р. складає 28 років 4 місяці 2 дні.
Загальний розмір пенсії з надбавками складає 1638,00 грн де:
886,68 грн - доплата до мінімальної пенсійної виплати (1638 грн).
Листом № 5698-1/03.05-12 від 27.09.2019 р. Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Відділ з питань перерахунків пенсії № 1 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомив позивача про те, що пенсія по наданим документам згідно заяви від 05.09.2019 року призначена без врахування стажу з 24.02.1981 по 15.01.1992 років у зв`язку з відсутністю даних про перейменування підприємства (запис №6-9 в трудовій книжці).
Також вказано, в разі доопрацювання даних документів в 3-х місячний термін перерахунок буде здійснено з дати права призначення пенсії. Якщо доопрацьовані документи будуть надані після 3-х місячного терміну, перерахунок пенсії буде проведено відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
06.11.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії, до якої додав додаткові документи щодо перейменування підприємства, на якому працював.
Листом від 20.11.2019 року за № 7400/03-05/12 відділ з питань перерахунків пенсій № 1 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило, що ним зараховано вказаний період частково, а саме з 23.10.1986 року по 31.12.1991 року на підставі профспілкового квитка згідно Порядку 637 від 12.08.1993 п.3. В зарахуванні до стажу роботи інших періодів, а саме з 24.02.1981 по 22.10.1986 року та з 01.01.1992 по 15.05.1992 року відповідачем було відмовлено, так як в трудовій книжці назва організації при прийомі (Автотранспортне підприємство) та звільненні (Дніпропетровське підприємство виробничо-торгівельне об`єднання громадського харчування Дніпропетровського виконкому) не співпадає, а надані копії не підтверджують реорганізацію підприємства, уточнююча довідка про цей період роботи також не надана.
Отже, спірним при вирішенні даної справи є обрахунок загального стажу позивачу станом на дату його звернення за перерахунком, періодів роботи з 24.02.1981 р. по 22.10.1986 р., з 01.01.1992 р. по 15.05.1992 р., оскільки на записі про звільнення у трудовій книжці міститься печатка, яка не відповідає назві підприємства.
Інших підстав відмови в зарахуванні спірних періодів до страхового стажу позивача, органом пенсійного фонду не зазначено.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
З системного аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 р. (надалі Закону України №1058).
Законом, що відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, є Закон України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788-XII).
У відповідності до визначення, яке міститься в ч. 1 даного закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Аналогічне за змістом визначення викладене в абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України №1058.
Згідно записів трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 , останній у спірний період:
п.6. - 24.02.1981 р. був прийнятий шофером 3 класу в Автопідприємство громадського харчування (Автопредприятие общепита - мовою оригіналу);
п.7-13.07.1982 присвоєний 2 клас шофера;
п.8 - 01.02.1986 присвоєний 1 клас шофера;
п.9 - 15.05.1992 звільнений по ст.38 КЗпП УРСР за власним бажанням з Дніпропетровського обласного виробничо-торгівельного об`єднання громадського харчування.
Запис про правонаступництво відсутній.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» затверджено зразки бланків трудової книжки і вкладиша до неї, а спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, надалі - «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників».
У пункті 2.4. розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників зазначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць - двозначними).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Із положень пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів та не може ставитися особі у провину.
Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, надалі - «Порядок № 637», передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договору і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Виходячи з приписів пункту 3 Порядку № 637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.
Період роботи зазначається в графі 2, куди відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, заносяться відомості про дату прийняття працівника на роботу та дату звільнення з роботи.
Судом встановлено наявність у позивача страхового стажу за період роботи в Автотранспортному підприємстві громадського харчування з 24.02.1981 року, яке в подальшому в числі інших підприємств громадського харчування міста Дніпропетровська було передано в управління новоствореного Дніпропетровського міського виробничо-торгового об`єднання громадського харчування, на підставі:
-рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 103 від 19.02.1991 року «О регистрации базы Днепропетровского городского производственно-торгового объединения общественного питания» з додатками:
лист Дніпропетровського міського виробничо-торгово об`єднання громадського харчування № 95 від 14.02.1991 р. на ім`я Голови Дніпропетровської Ради народних депутатів «О регистрации Устава торговой базы Днепропетровського городского производственно-торгового объединения общественного питания»;
наказ Виробничо-торгового об`єднання громадського харчування Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 14 від 14 лютого 1991 року «Про створення торгової бази»;
статут торгової бази Дніпропетровського міського виробничо-торгового об`єднання громадського харчування, зареєстрований Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 19.02.1991 року № 103;
-рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 399 від 31.05.1991 року «О передаче права управления частью коммунальной собственности городскому ПТО общественного питания», згідно п.1 якого було «Возложено на Днепропетровское городское производственно-торговое объединение общественного питания функции управления государственным имуществом, находящимся в пользовании предприятий и организаций системы общественного питания города согласно приложению №1» з додатками (мовою оригіналу):
перечень документов об учете имущества, объектов и оборудования предприятий общественного питания города Днепропетровска, в том числе : пункт 8. - Сведения об имуществе автотранспортного предприятия городского производственно-торгового объединения общественного питания;
перечень производственно-торговых объединений и предприятий общественного питания города Днепропетровска, руководителей которых, по поручению собственника, нанимает городское производственно-торговое объединение общественного питания, в том числе: пункт 13. АТП городского объединения общественного питания;
-профспілковий квиток № 21213117, виданий 23.10.1986 року Курічеву ОСОБА_2 Дмитровичу Профкомом Автопідприємства обласного управління громадського харчування Профспілки робітників торгівлі та потребкооперації, з якого вбачається про сплату позивачем щорічних профсоюзних внесків з 1986 по 1991 рік, (перепідпорядкування Автотранспортного підприємства новоствореному Об`єднанню відбулось 31.05.1991 р.).
За таких обставин, саме наказом Дніпропетровського міського виробничо-торгового об`єднання громадського харчування № 21-к від 15.05.1992 р. ОСОБА_1 і був звільнений з посади водія 1 класу за власним бажанням (запис № 9 трудової книжки).
Вказані документи були подані позивачем із заявою про перерахунок пенсії, а також містяться в матеріалах справи.
Однак, ГУ ПФУ не було враховано додатково подані документи та відомості на підтвердження правонаступництва підприємця-роботодавця, чим, на переконання суду допущено протиправну бездіяльність по відношенню до позивача.
Частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Під час судового розгляду справи, періоди роботи позивача підтверджені належними доказами у повному обсязі.
Натомість орган пенсійного фонду спростувань доводів позивача не навів.
Відповідачем не було витребувано відповідні документи від підприємств, організацій де працював позивач.
Натомість позивач вчинив дії щодо самостійного отримання доказів, зокрема, з архівних установ.
Суд зазначає, не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Частиною 2 ст. 6 КАС України, передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України, визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих правомірності своїх дій та рішень.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що періоди роботи позивача з 24.02.1981 року по 22.10.1986 року та з 01.01.1992 року по 15.05.1992 року є підтвердженими, а отже мають бути зараховані до страхового стажу пенсіонера, і з урахуванням вказаних періодів, пенсія ОСОБА_1 має бути перерахована та виплачена з дня його звернення за перерахунком пенсії, - 06.11.2019 р.
А отже, позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі.
На переконання суду, обраний спосіб захисту матиме наслідком останочне вирішення спору між сторонами та не є втручанням у дискрецію органу пенсійного фонду.
В порядку розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України, документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 139, 246-247, 249, 255, 297 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити;
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з включенням до страхового стажу періоду роботи з 24.02.1981 року по 22.10.1986 року та з 01.01.1992 року по 15.05.1992 року;
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням періоду трудового стажу з 24.02.1981 року по 22.10.1986 року та з 01.01.1992 року по 15.05.1992 року, відповідно до заяви про перерахунок пенсії від 06.11.2019 р.;
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова