Справа № 199/9086/19
Суддя: Руденко В. В.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/9086/19
(2-а/199/1/20)
РІШЕННЯ
Іменем України

20.02.2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., секретаря судового засідання Куземі О.Г., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського інституту національної пам`яті, Національної комісії з реабілітації про визнання незаконним рішення Національної комісії з реабілітації жертв політичних репресій, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним рішення Національної комісії з реабілітації жертв політичних репресій. Свій позов мотивує тим, що він подав заяву до Президії Верховної Ради СРСР в 1986 році в м. Москву про вихід з громадянства СРСР з релігійних, політичних і культурних мотивів. Причиною його рішення вийти з громадянства СРСР стало систематичне порушення основних прав людини, гарантованих Загальною декларацією ООН про права людини. А саме: в примусовому порядку із застосуванням, або погрозою застосування фізичного насильства, без судового рішення, він був госпіталізований в психоневрологічний диспансер та лікарню 04.05.1995 р; 28.06.1985 р; 23.12.1982 р; 13.01.1983 р; 08.09.1986 р. Судове рішення про направлення його на примусове лікування було відсутнє.

Відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій» він подав заяву в регіональну комісію Дніпропетровської області про визнання його реабілітованим, і за рекомендацією регіональної комісії 27 серпня 2019 року, Національна комісія розглянула його заяву та прийняла рішення відмовити у визнанні його реабілітованим.

Відмова Національної комісії була обґрунтована тим, що у всіх випадках госпіталізація проводилась за медичними показаннями; примусової госпіталізації не проводилось; позбавлення дієздатності не було; будь-яких рішень репресивних або позасудових органів про госпіталізації позивача у психіатричну лікарню не проводилося; позивачем не надано ніяких доказів того, що до нього були застосовані репресії в формі зазначеної ст. 2 ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій»; ознаки репресій, позначених в ст. 3 Закону також відсутні; психіатрична лікарня законом не віднесена до репресивного або позасудового органу.

Позивач своєї згоди на госпіталізацію не давав, а комісія в підтвердження свого висновку не надала процесуальних документів лікувального закладу про те, що госпіталізація була добровільною. Як зазначає позивач, лікувальні установи психіатрії часів СРСР були репресивними органами. Його перша госпіталізація була внаслідок направлення його до ПНД війсковим комісаріатом Кіровского району м Дніпропетровська, який є репресивним органом згідно до ст. 1-1 вищезгаданого закону, а інші факти були зроблені відносно до нього як до антисоціального елементу - що свідчить по соціальні мотиви щонайменш.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення Національної комісії неправомірне, а висновки комісії безпідставні, політична оцінка зазначеним фактам госпіталізації відсутня, що є невиконанням службових обов`язків, порушення норм міжнародного та національного права, тому таке рішення повинно бути скасовано. Також просить суд дати правову оцінку викладеним фактом насильницької госпіталізації його при CРCР; дати політичну оцінку вказаним фактам незаконної позасудової насильницької госпіталізації його в психіатричну лікарню; визнати факти викладені в заяві фактами репресій тоталітарного режиму, а не «лікуванням за медичними показаннями».

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представники відповідачів до судового засідання не з`явились, про дату та час повідомлені належним чином, надали свої відзиви проти позову та просили розглядати справу у їх відсутність. Відзиви містять доводи про безпідставність вимог позивача.
Вислухавши пояснення позивача, суд дослідивши наявні докази по справі, що позовні вимоги не піддягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 1983 року по 1986 року на підставі медичних показів позивача було тричі госпіталізовано до психіатричних закладів Дніпропетровської області. Рішенням Національної комісії з реабілітації від 27 серпня 2019 року було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні реабілітованим.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації за поданням регіональних комісій з реабілітації. Розгляд та прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюються за заявою, зокрема, репресованої особи.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини другої статті 71 Закону завданнями Національної комісії з реабілітації є, в тому числі, розгляд обґрунтованих пропозицій регіональних комісій щодо визнання (відмови у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій; прийняття рішень про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій.

Відповідно до частини сьомої статті 71 Закону Національна комісія з реабілітації є повноважною за умови призначення її персонального складу у кількості не менше шести членів.

Частиною дев`ятою статті 71 Закону передбачено, що рішення Національної комісії приймаються відкритим голосуванням простою більшістю голосів членів Національної комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого на засіданні є вирішальним. Рішення Національної комісії підписуються головою Національної комісії (за його відсутності - заступником голови Національної комісії) та секретарем Національної комісії і засвідчуються круглою печаткою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу.

Відповідно до частин першої - третьої статті 8 Закону попередній розгляд обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, здійснюється регіональною комісією. Для цього регіональна комісія досліджує матеріали архівної кримінальної справи, інші речові або письмові докази, у тому числі за їх місцезнаходженням, заслуховує пояснення заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, може залучати осіб, які володіють спеціальними знаннями у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. За результатами попереднього розгляду обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, регіональна комісія готує обґрунтовані пропозиції щодо можливості визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій, які разом із зібраними документами та матеріалами подає Національній комісії. Рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Національною комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону прийняття рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій лише на підставі пояснень заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, забороняється.

Частиною восьмою статті 8 Закону передбачено, що Національна комісія може прийняти рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій повністю або щодо окремих обвинувачень чи фактів здійснення проти такої особи окремих форм репресій, визначених цим Законом, або відмовити у визнанні особи реабілітованою або потерпілою від репресій.

Обґрунтовані пропозиції регіональної комісії з реабілітації при Дніпропетровській ОДА щодо можливості визнання реабілітованим позивача, складені 22.05.2019, були розглянуті Національною комісією з реабілітації на засіданні 27 серпня 2019 р.

Пунктами 1 та 2 статті 12 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» передбачено, що реабілітованими визнаються особи, які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання, або стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Відповідно до статті 11 Закону класовим мотивом є застосування репресій на підставі отримання особою або членами її сім`ї «нетрудових» доходів чи прибутків (відсотків з капіталу, прибутків з підприємств, надходжень від нерухомого майна тощо) або використання особою чи членами її сім`ї найманої праці з метою одержання прибутку, або належності особи до «куркулів». Національним мотивом є застосування репресій на підставі належності особи або осіб до певної нації, національності, етнічної групи або народності. Політичним мотивом є застосування репресій проти особи, яка сповідувала певну ідеологію, дотримувалася чи здійснювала вираження поглядів, цінностей, позицій, вчиняла дії, що суперечили ідеології комуністичного тоталітарного режиму, на підставі того, що така особа становила реальну або потенційну небезпеку для радянської влади, радянської держави чи радянського ладу. Релігійним мотивом є застосування репресій на підставі належності особи до релігійної течії чи наявності у неї релігійного (неатеїстичного) світогляду. Соціальним мотивом є застосування репресій на підставі належності особи або членів її сім`ї до дворянства, офіцерства, купецтва, торгівців, підприємців, духовенства, чиновництва, заможного селянства, іншої соціальної групи або на підставі визнання особи чи членів її сім`ї соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів.

Як зазначає у своїй позовній заяві позивач фактом застосування репресій відносно нього він вважає його госпіталізацію до психіатричних закладів Дніпропетровської області, яке на його думку є формою репресій, визначеною пунктом 3 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а саме: примусове безпідставне поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу.

Разом з тим, наданими позивачем доказами факт того, що його госпіталізація до психіатричних закладів мала примусовий характер та здійснювалася за рішенням позасудового або іншого репресивного органу не підтверджується. Зокрема, у листі прокуратури Дніпропетровської області від 16.01.2006 № 09/1-66/9-06 зазначено про те, що за результатами проведеної прокуратурою перевірки встановлено, що у період часу з 1983 р. по 1986 р. на підставі медичних показників позивача було тричі госпіталізовано до психіатричних закладів Дніпропетровської області, і станом на січень 2006 р. він перебував на диспансерному обліку в Дніпропетровській міській лікарні № 14. Судом примусові заходи медичного характеру до позивача не застосовувалися.

Відповідно до інформації, викладеної у листі Дніпропетровської міської лікарні № 14 від 13.07.2004 № 11/132, перша госпіталізація була здійснена за направленням Кіровського РВК, повторна госпіталізація - за направленням міського психоневрологічного диспансеру, остання - за направленням психіатра міського психоневрологічного диспансеру. Усі госпіталізації позивача здійснювались на підставі медичних показників і в усіх випадках примусового лікування позивача не проводилося. Аналогічна інформація міститься у листі Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні від 10.06.2004 № 511.

Відповідно до листа Управління Служби безпеки України по Дніпропетровській області від 28.11.1995 № Г-1047/10 будь-які відомості про позивача відсутні.

Будь-яких інших документів або матеріалів, які б свідчили про те, що поміщення позивача до психіатричного закладу відбулося за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, що таке поміщення мало примусовий характер та здійснювалося з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів позивачем ані до регіональної комісії з реабілітації, ані до Національної комісії з реабілітації не надавалося, і докази зворотного відсутні.

Таким чином, твердження про те, що госпіталізація позивача до психіатричного закладу здійснювалася за рішенням позасудового або іншого репресивного органу з політичних мотивів, міститься лише у поясненнях самого позивача, викладених ним у його заяві.

У зв`язку з цим, оскільки частиною шостою статті 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» прямо заборонено прийняття рішення про визнання особи реабілітованою лише на підставі пояснень заявника, а іншими наданими заявником доказами факт примусового поміщення його до психіатричного закладу саме за рішенням позасудового або іншого репресивного органу і саме з класового, національного, політичного, релігійного або соціального мотиву (що у розумінні Закону і є однією з форм репресій) не підтверджується, Національною комісією з реабілітації було прийнято рішення про відмову у визнанні позивача реабілітованим.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З огляду на це, оскільки оскаржуване позивачем рішення Національної комісії з реабілітації було прийнято на підставі, в межах повноважень Національної комісії з реабілітації та у спосіб, визначені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», Положення про Національну комісію з реабілітації, з використанням Національною комісією з реабілітації повноважень саме з тією метою, з якою це повноваження їй надано законодавством, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, Український інститут національної пам`яті вважає, що будь-які підстави для скасування зазначеного рішення Національної комісії з реабілітації відсутні.

Відповідно позовні вимоги позивача у частині зобов`язання Національної комісії з реабілітації видати йому документи про реабілітацію так само є необґрунтованими та безпідставними, оскільки будь-які підстави для прийняття Національною комісією з реабілітації рішення про визнання позивача реабілітованим відсутні.

Крім того, з огляду на положення статті 19 Конституції України та норми КАС України, якими визначаються повноваження адміністративного суду, суд не може підміняти інший суб`єкт владних повноважень та перебирати на себе повноваження такого суб`єкта щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу. Зазначену позицію поділяє Верховний Суд, зокрема, у постанові від 14.03.2017 у справі № 800/323/16.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині скасування рішення Національної комісії з реабілітації та зобов`язання Національної комісії з реабілітації видати документи про реабілітацію є такими, що не підлягають задоволенню.

Повноваження Національної комісії з реабілітації визначені статтями 71 та 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також розділом II Положення про Національну комісію з реабілітації.

Зазначеними нормами не передбачено будь-яких повноважень Національної комісії з реабілітації щодо оформлення будь-яких пільг громадянам. Так само зазначеними нормами не передбачено будь-яких повноважень Національної комісії з реабілітації навіть щодо встановлення факту наявності або відсутності права особи на отримання або оформлення будь-яких пільг.

З огляду на це, вимога позивача щодо зобов`язання Національної комісії з реабілітації оформлення пільг для відновлення прав є безпідставною, такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, а тому не підлягає задоволенню.

Також задоволенню не підлягають вимоги позивача щодо надання правової оцінки викладеним фактом насильницької госпіталізації позивача при CРCР, а також політичної оцінки вказаним фактам незаконної позасудової насильницької госпіталізації його в психіатричну лікарню з огляду на наступне.

Надання правової та політичної оцінки будь-яким обставинам або фактам, встановлення фактів, що мають юридичне значення не віднесено статтею 19 КАС України до спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Так само частиною другою статті 245 КАС України повноважень адміністративного суду щодо прийняття рішення про надання правової або політичної оцінки будь-яким обставинам або фактам, встановлення фактів, що мають юридичне значення направлення копії адміністративної справи до будь-яких органів влади не передбачено.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 242, 244-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Українського інституту національної пам`яті, Національної комісії з реабілітації про визнання незаконним рішення Національної комісії з реабілітації жертв політичних репресій,- відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з проголошення судового рішення апеляційної скарги.

Суддя