Справа № 500/1114/19
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1114/19

25 лютого 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баб`юка П.М.

за участю:

секретаря судового засідання Косюк О.П.

представника позивача Молень Р.Б.,

представника відповідача Мурованої І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу від 06.02.2019 №Ф-6543-54, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Тернопільській області від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54 про сплату недоїмки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 лютого 2019 року він отримав податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54 про сплату недоїмки в сумі 18276,72 грн. Дане рішення було винесене на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив в адміністративному порядку, посилаючись на те що документальна перевірка не була здійснена, акт (довідка) не був отримана позивачем. Із розміром не сплаченої недоїмки 18276,72 грн позивач не погоджується, і вважає, що тільки даних інформаційної системи органів доходів і зборів не достатньо для винесення податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 08 квітня 2019 року №16357/6199-99-11-05-02-25 податкове повідомлення-рішення від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54 було залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що помилково у позові вказав "податкове повідомлення-рішення" і мав на увазі "вимогу про сплату боргу" від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54. Також зазначив, що контролюючий орган зобов`язаний був сформувати вимогу про сплату боргу ще у 2018 році за 2017 рік в сумі 8448,00 грн. Вказаних дій відповідач не вчинив, у зв`язку з чим, представник позивача вважає, що вимога від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54, в якій вказано загальну суму недоїмки за 2017 і 2018 роки, винесена протиправною та підлягає скасуванню. Додатково вказав, що позивач не здійснював підприємницької діяльності у вказані періоди, а тому, вважав, що не має сплачувати податки та збори.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що 01 січня 2017 року відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» набрали чинності зміни, які стосуються зокрема, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме порядку нарахування, обчислення єдиного внеску, таким чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки, і у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платниками єдиного внеску, відповідач вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки). На дату формування оскаржуваної вимоги позивач не перебував в стані припинення підприємницької діяльності, згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів, заборгованість позивача, станом на 31 січня 2019 року становила 18276,72 грн, яка складається з розрахункової (мінімальної) суми єдиного внеску за 2017 та 2018 роки. На підставі цих даних відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення учасників справи, дослідивши подані суду письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 20 грудня ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Згідно даних ІС «Податковий блок» ДФС України та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про реєстрацію платником ЄСВ позивач взятий на облік я к платник ЄСВ з 21 грудня 2006 року. Позивач перебував на загальній системі оподаткування, що підтверджується відомостями інтегрованої картки платника (а.с.47).

27 лютого 2019 року позивач припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.42).

20 лютого 2019 року позивачем було отримано вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54 про сплату боргу (недоїмку) в сумі 18276,72 грн (а.с.8, 9). Дане рішення було винесене на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

04 березня 2019 року (дата скарги) позивач оскаржив в адміністративному порядку вищевказану вимогу (а.с.11). За результатами розгляду скарги відповідачем прийнято рішення від 08 квітня 2019 року № 16357/6199-99-11 -05-02-25, яким вимогу про сплату боргу (недоїмку) від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54 було залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення (а.с.12).

Рішення Державної фіскальної служби України 08 квітня 2019 року №16357/6199-99-11-05-02-25 було вручено позивачу 12 квітня 2019 року (а.с.15).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач 14.04.2019 звернувся до суду із цим позовом.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що в позовній заяві позивачем допущено описку, та замість «вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54» помилково вказано «податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54», відтак предметом розгляду даної справи є встановлення правомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54.

Надаючи правову оцінки встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

З огляду на пункт 2 частини першої статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 5 статті 8 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Відповідно до абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону №2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з частиною 12 статті 9 Закону №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

З аналізу зазначених норм встановлено, що фізична особа-підприємець зобов`язана нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок в розмірі 22 відсотків бази нарахування єдиного внеску, а у випадку не отримання доходу у розмірі не менше ніж мінімальний страховий внесок.

Зважаючи на пункт 5 частини першої статті 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2017 №1801-VIII установлено з 1 січня 2017 року мінімальну заробітну плату 3200 гривні.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII установлено з 1 січня 2018 року мінімальну заробітну плату 3723 гривні.

Таким чином, сума мінімального місячного страхового внеску у 2017 році становила 704,00 грн. (3200,00 грн. х 22%), у 2018 році - 819,06 грн. (3723,00 х 22%).

Отже, мінімальний розмір страхового внеску, який підлягав обов`язковій сплаті фізичною особою-підприємцем у 2017 році становив 8448,00 грн та 2018 році - 9828,72 грн.

Відтак, сума оскаржуваної вимоги від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54 складається з розрахункової (мінімальної) суми єдиного внеску за 2017 та 2018 роки (8448,00 грн + 9828,72 грн = 18276,72 грн).

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

При цьому в розумінні пункту 6 частини першої статті 1 Закону №2464 недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі за текстом - Інструкція №449).

Стосовно твердження представника позивача про надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) без вручення позивачу акту перевірки, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 2 розділу VI Інструкції № 449, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

За приписами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках:

якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами;

якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Аналогічна правова позиція викладена у справі Верховного Суду №826/11623/16 від 11.09.2018 року.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Як встановлено судом, позивач у період 2017 - 2018 років не нараховував та не сплачував єдиний соціальний внесок у законодавчо встановленому розмірі.

У зв`язку з цим, на підставі абзаців 2, 3 пункту 2 розділу VI Інструкції № 449, при виявленні вказаних обставин, у контролюючого органу виникло право обчислити суми єдиного внеску за вказаний період, та зазначити їх у вимозі про сплату боргу (недоїмки). Що і було вчинено відповідачем.

Відповідно до ч.16 ст.25 Закону Закону №2464, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Щодо невинесення відповідачем вимоги про сплату боргу у 2018 році суд зазначає, що предметом чи підставою поданого позивачем позову не є протиправність вказаної бездіяльності контролюючого органу. Крім цього, вказана обставина не впливає на розмір заборгованості відповідача і на правомірність оскарженої вимоги від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54, у зв`язку з чим, на думку суду, не може слугувати єдиною/самостійною підставою для визнання її протиправною і скасування.

На рахунок твердження представника позивача, що ОСОБА_1 не здійснював підприємницької діяльності, а тому вважав, що не повинен сплачувати жодних платежів, суд зазначає, що підприємницька діяльність здійснюється особою на власний розсуд і за умови реєстрації фізичною особою-підприємцем, останній зобов`язаний виконувати вимоги закону, що визначають порядок та умови провадження такої діяльності, в тому числі і щодо сплати податків і інших обов`язкових платежів.

Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2019 року №Ф-6543-54, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України відшкодування судових витрат відповідачу, якому у задоволенні позову відмовлено, не передбачено.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу від 06.02.2019 №Ф-6543-54, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Баб`юк П.М.

копія вірна

Суддя Баб`юк П.М.