Справа № 440/3330/19
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 р.Справа № 440/3330/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2019 року (суддя Шевяков І.С.; м. Полтава; повний текст рішення складено 23.12.2019) по справі № 440/3330/19

за позовом Приватного підприємства "ВМ-ТРАНССЕРВІС"

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2019 року Приватне підприємство "ВМ-ТРАНССЕРВІС" (надалі також - позивач, ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС") звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

У судовому засіданні 19 листопада 2019 року суд за клопотанням ГУ ДПС у Полтавській області протокольною ухвалою здійснив заміну відповідача - ГУ ДФС у Полтавській області () на ГУ ДПС у Полтавській області () /надалі також - відповідач/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року адміністративний позов Приватного підприємства "ВМ-ТРАНССЕРВІС" - задоволено.

Податкові повідомлення-рішення № від 20.08.2019 року, № від 20.08.2019 року, № від 20.08.2019 року - визнано протиправними та скасовано.

Стягнуто на користь приватного підприємства "ВМ-ТРАНССЕРВІС" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 5 636,10 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на податкову інформацію щодо контрагентів позивача, яка свідчить про відсутність реального характеру здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ "Елатек Компані", ФОП ОСОБА_1 . Вказує, що у контрагента позивача ТОВ "Елатек Компані" за звітний період декларування ПДВ з 01.07.2017 по 31.12.2017 встановлено факт відсутності достатніх виробничих потужностей та трудових ресурсів для здійснення відповідного виду господарської діяльності, відсутнє реальне джерело походження товару. Зазначено, що фактично мала місце реалізація товарів, джерело походження яких не встановлено, що є свідченням набуття позивачем його у власність без наявності будь-яких первинних документів, які опосередковують таке отримання. Щодо правовідносин з ФОП ОСОБА_1 вказано про нереальність здійснення фінансово-господарських операцій цим підприємцем у період з 01.01.2018 по 31.12.2018, а саме: відсутність майна та інших матеріально-технічних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу, відсутність необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності у зв`язку з відсутністю трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів. Також апелянт зазначає про наявність кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України, відносно невстановлених осіб, які у грудні 2016 року під час здійснення державної реєстрації ФОП ОСОБА_1 внесли в документи, які подаються для проведення державної реєстрації, завідомо неправдиві відомості. Таким чином, на думку відповідача, ТОВ "Елатек Компані" та ФОП ОСОБА_1 не є суб`єктами економічної діяльності з виробництва відповідних товарів/послуг й взагалі не здійснюють господарської діяльності. Тому контролюючим органом правомірно зроблено висновок про заниження платником показників податку на додану вартість й податку на прибуток. Крім того, відповідач зазначає, що в ході перевірки встановлено проведення позивачем взаємовідносин з іншими суб`єктами господарювання та виплату на їх користь доходу, які не знайшли свого відображення в податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма 1 ДФ), що є порушенням пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України та стало підставою для нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 510 грн.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов`язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 27 червня 2019 року по 11 липня 2019 року ГУ ДФС у Полтавській області, на підставі направлень на перевірку від 25 червня 2019 року № 1928, № 1928, № 1930 /а.с.208-209 т.1/ та наказу № 1643 від 14 червня 2019 року /а.с. 207 т.1/ й наказу "Про продовження терміну проведення документальної планової виїзної перевірки Приватного підприємства "ВМ-ТРАНССЕРВІС" від 09 липня 2019 року № 1790 /т.1 а.с. 207 зі звороту/ проведено документальну планову виїзну перевірку Приватного підприємства "ВМ-ТРАНССЕРВІС" ().

За наслідками проведеної перевірки Приватного підприємства "ВМ-ТРАНССЕРВІС" ГУ ДФС у Полтавській області складений акт від 25 липня 2019 року №897/16-31-14-01-10/40671895 /а.с. 23-66 т.1/, яким зафіксовані наступні порушення:

- п.п. 14.1.36 п.14.1 ст. 14, п. 44.1, п.44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України від 02.12.10 №2755-VI (із змінами та доповненнями), п. 5П(С)БО 11 "Зобов`язання", п. 5 П(С)БО 15 "Дохід", п. 6 П(С)БО 16 "Витрати", статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV, в результаті чого занижено податок на прибуток всього на суму 142 192 грн; у т.ч. за 2017 рік - 126 150 грн, 2 кв. 2018 року - 16042 грн

- п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 157 992 грн, у т. ч. за серпень 2017 року - 17942 грн, за вересень 2017 року - 122 225 грн, за червень 2018 року - 17 825 грн;

- абз. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.10 №2755-VI (із змінами та доповненнями) та встановленого Порядку заповнення податкового розрахунку суми доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку за формою 1ДФ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4, а саме: подання за звітні періоди - 2 кв. 2018 року, 3 кв. 2018 року, 4 кв. 2018 року, 1 кв. 2019 року податкового розрахунку з недостовірними відомостями.

На підставі акту перевірки від 25 липня 2019 року №897/16-31-14-01-10/40671895 ГУ ДФС у Полтавській області винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- № від 20.08.2019, яким застосовані штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 510 грн;

- № від 20.08.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в загальному розмірі 177 740 грн;

- № від 20.08.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в загальному розмірі 197 490 грн.

Позивач не погодився з податковими повідомленнями-рішеннями № від 20.08.2019, № від 20.08.2019, № від 20.08.2019, у зв`язку з чим оскаржив їх до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не було доведено належними і допустимими доказами обставин та фактів, на які він посилається в обґрунтування відповідності нормам чинного законодавства прийнятого ним оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що податкові повідомлення-рішення № від 20.08.2019 року, № від 20.08.2019 року, № від 20.08.2019 року винесено з порушенням норм чинного законодавства України, що стало підставою для їх скасування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час встановлення контролюючим органом порушення), об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до п. 135.1 статті 135 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час встановлення контролюючим органом порушення), базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно з п. 5 П(С)БО 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Мінфіну від 31.01.2000, № 20, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Пунктом 5 П(С)БО 15 "Дохід" передбачено, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Відповідно до п. 6 П(С)БО 16 "Витрати", витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 44.2 ст. 44 Податкового кодексу України, платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Згідно положень частин 1, 3 статті 9 вказаного Закону, бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складенні на їх підставі зведених облікових документів, систематизації інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання суті над формою, тобто операції обліковуються відповідно до їх суті, а не лише з урахуванням юридичної форми. Таким чином, господарська операція, яка не відбулась, не може бути об`єктом оподаткування.

Згідно п.198.1 статті 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює норму, згідно якої податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно підпунктів 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Також цим підпунктом встановлено вимоги до податкової накладної.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Отже, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат (доходу) позивача.

Судом встановлено, що ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС" зареєстровано як юридична особа 20.07.2016 /а.с.17 т.1/, основним видом діяльності підприємства за КВЕД є: 49.41 "Вантажний автомобільний транспорт".

З метою здійснення своєї господарської діяльності позивач здійснював закупівлю у ТОВ "Елатек Компані" шин, що використовувались ним під час його господарської діяльності (планова заміна шин автомобілів підприємства та реалізація їх іншим контрагентам).

Досліджуючи господарські відносини позивача з ТОВ "Елатек Компані", суд встановив наступне.

01 серпня 2017 року між ТОВ "Елатек Компані" (постачальник) та ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС" (покупець) укладено договір довгострокової поставки /а.с. 108-109 т.1/, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язався поставляти, а покупець приймати і оплачувати на визначених цим договором умовах запчастини та інші товари, що іменуються далі по тексту "товар", партіями, в терміни, в асортименті, кількості і за цінами, вказаними у видаткових накладних та/або специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього договору після підписання їх сторонами.

Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору, оплату товару покупець зобов`язаний здійснювати протягом трьох календарних днів з моменту одержання товару.

Пунктом 4.1 передбачено, що постачання товару здійснюється зі складу постачальника у терміни, погоджені в кожній конкретній специфікації.

Згідно з пункту 4.3 договору, датою постачання є дата підписання покупцем видаткової накладної про приймання товару.

Відповідно до специфікації № 1 постачальником поставлено позивачу шини 295/80 R 22.5 FESITE - 40 штук, шини 315/80 R 22.5 FESITE - 50 штук, шини 315/60 R 22.5 FESITE - 70 штук /а.с. 110 т.1/.

Придбання шин здійснено згідно рахунку на оплату № 1808/1 від 18.08.2017 на суму 841 000 грн /а.с. 111 т.1/.

Контрагентом позивача складена видаткова накладна № 1808/1 від 18.08.2017 /а.с. 111а/.

Оплата позивачем суми поставленого товару підтверджується наданими до суду платіжними дорученнями /а.с. 122-128 т. 1/.

Транспортування автошин здійснювалось власним автомобільним транспортом позивача на його склад /а.с. 116-121, 129-137 т.1/.

За наслідками вказаних господарських операцій ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС" складено податкову накладну №7 від 18.08.2017 /а.с. 112 т.1/.

Придбані шини були оприбутковані позивачем та були використані ним як у його господарській діяльності шляхом здійснення планової заміни шин на автомобілях, що використовуються підприємством, на підтвердження чого надані накладні-вимоги на відпуск/внутрішнє переміщення/ матеріалів /а.с. 138-151 т.1/, так і були реалізовані іншим контрагентам - ТОВ "Промінь-Приват", ФГ "Дарій-К", на підтвердження чого надані видаткові накладні /а.с. 161 т.1, 166 т.1/, та податкові накладні /а.. 162 т.1, 167 т.1, 171 т.1/.

Досліджуючи господарські правовідносини позивача з ФОП ОСОБА_1 , суд встановив наступне.

01 червня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та ПП "ВМ ТРАНССЕРВІС" (замовник) укладено договір про надання послуг № 01/06/18 /а.с. 176 т.1/, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надавати послуги по будівництву автостоянки розміром 150 м2, в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з цим договором, вартість послуг визначається сторонами по факту їх надання та фіксується в актах про надані послуги. Акт про надані послуги підписується сторонами до 5 числа місяця, наступного за календарним місяцем, в якому фактично надавались послуги. Оплата за надані послуги проводиться лише безготівковим розрахунком.

На підтвердження наданих послуг з будівництва автостоянки на адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надані акт № 113/18 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 30 червня 2018 року /а.с. 178 т.1/, рахунок-фактура № 30/06-1 від 30 червня 2018 року /а.с. 179 т.1/, платіжне доручення № 290 від 05 липня 2018 року, яке підтверджує факт оплати наданих послуг /а.с. 182 т.1/, податкову накладну від 30 червня 2018 року № 113 /а.с. 180 т.1/ з підтвердженням її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних /а.с. 181 т.1/.

Судом також встановлено, що земельна ділянка, на якій здійснено будівництво автостоянки, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (директору ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС"), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право власності СТА 403194 /а.с. 150 т.2/, і яка згідно з договором позички землі від 02 січня 2018 року передана у користування ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС" /а.с. 177-179 т.2/.

З матеріалів справи вбачається, що вказаній земельній ділянці змінено цільове призначення з земель для ведення селянського господарства на землі будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що в повній мірі узгоджується з можливістю здійснити на такій ділянці будівництво автомобільної стоянки /а.с. 151-179 т. 2/.

Факт будівництва автомобільної стоянки за вказаною адресою підтверджується наданими позивачем фотоматеріалами побудованої та зданої в експлуатацію стоянки.

Крім того, позивачем надано документи щодо придбання необхідного для будівництва стоянки будівельного матеріалу - щебеня та гранітного відсіву /а.с. 124-126 т.2/.

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що наявні договори та усі необхідні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку складені на їх виконання, виписані з додержанням вимог статті 9 Закону № 996-XIV та п. 2.4 Положення № 88, які згідно з пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, є належними доказами правомірності формування позивачем податкового кредиту та податку на прибуток по господарським операціям з його контрагентами.

При цьому, в ході проведення перевірки податковим органом не встановлено жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірним правочином.

Посилання контролюючого органу на інформацію за результатами податкового контролю контрагентів позивача судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги, оскільки можливі порушення податкового законодавства з боку постачальників не є самостійною підставою для висновку про порушення саме покупцем (замовником) вимог податкового законодавства та підставою для позбавлення покупця (замовника послуг) сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.

Відповідні висновки узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з висновками, викладеними у рішенні по справі "Булвес АД проти Болгарії", в якому, зокрема, зазначено: "71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Доводи відповідача про відсутність матеріально-технічних та трудових ресурсів у контрагента позивача, судом відхиляються, оскільки такі висновки податковим органом зроблені виключно шляхом аналізу податкової звітності контрагента позивача.

Проте, укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки або надання послуг з будівництва, і може здійснюватись за договорами цивільно-правового характеру.

У свою чергу, основні та транспортні засоби можуть перебувати у контрагентів на праві оренди або лізингу.

Суд також наголошує, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків чи умови для отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи визнання понесених витрат.

Крім того, чинним законодавством не передбачено кількісного показника щодо наявності трудових ресурсів, зареєстрованих власних основних фондів, виробничих потужностей, транспортних засобів, сировини та матеріалів, що була б достатньою для фізичної та технічної можливості виконання умов наведених договорів.

Стосовно доводів податкового органу про існування досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, інформація щодо контрагента позивача про наявність зареєстрованих в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвал в рамках кримінальних проваджень за ознаками кримінальних правопорушень не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

При цьому, на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, а також станом на час розгляду даної справи як в суді першої інстанції та і в суді апеляційної інстанції, вироки щодо контрагентів позивача відсутні, а тому матеріали розслідувань за вказаними кримінальними провадженнями не можуть враховуватись як докази у даній справі, тоді як належним доказом, в даному випадку, могли би бути виключно вироки суду щодо недійсності (нікчемності) правочинів, первинних документів, визначення правомірності формування податкового кредиту та щодо порушення ним податкового законодавства, що набули законної сили, щодо вчинення ними кримінальних правопорушень.

Отже, факт порушення кримінальних справ відносно контрагентів позивача не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Крім того, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження факту отримання послуг, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені виконавцем, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.02.2018 по справі № 826/6280/13-а, від 20.02.2018 по справі №813/4931/13-а та від 06.02.2018 по справі №802/4940/14.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивачу, як платнику податку було відомо про можливі порушення з боку його контрагентів, а також те, що метою позивача було здійснення господарських операцій з даним підприємством для одержання податкової вигоди.

В той же час, в ході судового розгляду справи підтверджено правомірність формування позивачем податку на прибуток та податку на додану вартість по операціях з контрагентами ТОВ "Елатек Компані" та ФОП ОСОБА_1 , що дає підстави спростувати твердження відповідача про правомірність податкового повідомлення - рішення № від 20.08.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в загальному розмірі 177 740 грн; та податкового повідомлення-рішення № від 20.08.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в загальному розмірі 197 490 грн.

Оцінюючи податкове повідомлення-рішення № від 20.08.2019, яким застосовані штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 510 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до абз. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до статті 18 Податкового кодексу України, податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Згідно з пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно з абз. 2 пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до п. 177.8 статті 177 Податкового кодексу України, під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб`єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб`єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

З огляду на те, що фізичними особами-підприємцями, з якими позивач мав господарські правовідносини, і щодо яких останнім не була зазначена інформація у формі №1-ДФ, були надані копії документів, що підтверджують їх державну реєстрацію як суб`єктів підприємницької діяльності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем правомірно, згідно з вимогами п. 177.8 статті 177 Податкового кодексу України, податок не утримувався та згадана звітність не подавалась, оскільки в даному випадку ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС" не виступав податковим агентом вказаних осіб. /а.с. 47-179 т.2/.

Отже, контролюючий орган безпідставно застосував до позивача штрафні (фінансові) санкцій, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення № від 20.08.2019 підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ПП "ВМ-ТРАНССЕРВІС" у повному обсязі.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2019 року по справі № 440/3330/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 02.03.2020 року