Справа № 260/1352/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1352/19 пров. № А/857/989/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року, ухвалене суддею Гебеш С.А. у м. Ужгороді о 14 год. 17 хв. у справі № 260/1352/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-2720-51 від 13.11.2018 року в сумі 15 819,54 грн.

У обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає те, що 13.11.2018 року відповідач виніс вимогу про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок), як фізичній особі-підприємцю, яка має прострочену заборгованість зі сплати єдиного внеску.

Позивачка вважає цю вимогу протиправною з огляду на те, що відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивачка зазначила, що є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком, а отже звільняється від сплати єдиного внеску.

Позивачка зробила висновок про те, що відповідач безпідставно визначив їй заборгованість зі сплати єдиного внеску та виніс вимогу про сплату цього боргу. На думку позивачки, належним способом захисту порушеного права є скасування вимоги про сплату боргу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року № Ф-2720-51 у розмірі 15819,54 грн.

Стягнуто з на користь ОСОБА_1 за рахунок його бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Закарпатській області судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив відповідач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції при вирішенні справи та прийнятті оскарженого рішення порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи.

Відповідач зазначає, що позивачка з 28.04.2004 року зареєстрована, як фізична особа-підприємець, вид діяльності роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами. В період з січня 2017 року по жовтень 2018 позивачка допустила заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15 819, 54 гривень. Відповідач зазначає, що відповідно до норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від сплати єдиного внеску звільняються фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за віком, однак позивачка виїхала на постійне місце проживання в Угорщину. Тому, на думку відповідача, пенсіонери фізичні особи - підприємці, які фактично не отримують пенсію відповідно до закону, у зв`язку з виїздом за кордон, повинні сплачувати єдиний внесок.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Апеляційний суд встановив те, що з 28.08.2005 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами, перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у Закарпатській області, як платник податків і зборів та як платник єдиного внеску.

27.12.2018 року ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 2000061.

13.11.2018 року Головне управління ДФС у Закарпатській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2720-51, на підставі якої зобов`язало позивачку сплатити заборгованість з єдиного внеску в розмірі 15 819,54 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не правомірно виніс вимогу про сплату боргу з єдиного внеску, оскільки, ОСОБА_1 є пенсіонером, якій призначена пенсія за віком, а тому відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачка звільнена від сплати єдиного внеску, як фізична особа-підприємець, незалежно від факту отримання пенсії.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI (тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

А згідно з частиною 4 цієї статті особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Згідно з абзацом 22 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Абзацом 24 статті 1 Закону № 1058-IV визначено, що пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Апеляційний суд на підставі посвідченням серії НОМЕР_1 від 24.09.2003 року встановив, що позивачка має статус пенсіонера, якій призначена пенсія за віком.

Відповідно до листа Берегівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 17401/02.02 від 08.08.2019 року, ОСОБА_1 знята з обліку у Пенсійному фонді, у зв`язку з виїздом на постійне проживання за кордон.

Відповідач зазначає, що оскільки позивачка виїхала на постійне проживання за кордон, то норма частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI на неї не поширюється, оскільки не дотримана одна з умов, а саме, позивачка не отримує відповідно до закону пенсію.

Апеляційний суд не погоджується з цими твердженнями відповідача зважаючи на таке.

Відповідно до статей 22 та 64 Конституції України право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Згідно із частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 «Пічкур проти України» від 07 лютого 2014 року.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18.

Тому, апеляційний суд вважає, що позивачка як громадянка України, незалежно від її проживання в Угорщині, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідачка має право на отримання пенсії за віком будучи за кордоном, а відповідач зобов`язаний її виплачувати.

Тим більше, що 20 грудня 1962 року між Союзом РСР і Угорською Народною Республікою була укладена угода про співробітництво в галузі соціального забезпечення, яка набула чинності 12 квітня 1963 року і є чинною на даний час.

Зазначена угода регулює питання пенсійного забезпечення пенсіонерів громадян України, які виїхали на постійне місце проживання в Угорщину.

Отже, на думку апеляційного суду, позивачка звільнена від сплати єдиного внеску, оскільки є пенсіонером, якій призначена пенсія за віком та не позбавлена права на її отримання.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року в справі № 260/1352/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук