Справа № 420/7292/19
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/7292/19
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

суддів - Джабурія О.В., Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 9 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до УСБУ в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення «Про відмову у наданні допуску до державної таємниці ОСОБА_1 ».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року вказаний позов залишено без руху у зв`язку з пропуском строку.

Спірною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 9 січня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищенаведену ухвалу, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення, яким направити справу до суду 1-ї інстанції для продовження розгляду.

Приймаючи оскаржену ухвалу суд першої інстанції виходив з неповажності причин пропуску процесуального строку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2019 року позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом.

Ухвалою від 13.12.2019 визнано неповажними підстави, викладені у заяві ОСОБА_1 про поновлення йому строку звернення до суду із вимогами до Управління служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у наданні допуску до державної таємниці; позовну заяву залишено без руху, серед іншого, на підставі ст. 123 КАС України та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання ухвали на усунення недоліків.

28.12.2019 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява із додатками, чим частково усунено виявлені судом недоліки, зокрема додано копію позовної заяви із додатками для відповідача. В той же час, позивачем не зазначено інших причин, які об`єктивно перешкоджали вчасно звернутися до суду із даними вимогами; натомість вкотре зауважено про те, що про порушення своїх прав він дізнався 12.09.2019.

Так, позивач пояснює обставини, які обумовили його звернення до суду в грудні 2019 р. з позовом щодо скасування рішення Управління Служби безпеки України в Одеській області «Про відмову у наданні допуску до державної таємниці ОСОБА_1 », повідомлення про яке надійшло 17.03.2015 до ГУ ДФС в Одеській області листом Управління СБ України в Одеській області від 16.03.2015 № 65/11/922 ДСК, зокрема тим, що в 12.09.2019 він ознайомився з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 19-863 від 12.08.2019, складеного судовим експертом в межах кримінального провадження № 0000162, згідно якого документи, на підставі яких УСБУ в Одеській області відмовило позивачу у наданні допуску до державної таємниці, написані іншими особами, а не позивачем.

В заяві від 28.12.2019 позивач звертає увагу на тому, що в листі Управління СБ України в Одеській області від 16.03.2015 № 65/11/922 ДСК, яке надійшло до ГУ ДФС в Одеській області 17.03.2015, йому відмовлено у допуску до державної таємниці, проте не зазначено підстави для такої відмови.

При цьому, при призначенні 12.09.2014 на посаду слідчого СУ Міндоходів в Одеській області позивач особисто заповнював анкету на отримання допуску до державної таємниці. У зв`язку із цим позивач був впевнений, що це була та сама анкета, яку він подавав в 2014 р. при призначенні на посаду слідчого. Однак відмовили йому на якісь іншій підставі, наприклад, через неповноту пакету документів.

До поліції позивач звернувся із повідомленням про злочин в березні 2015 р. через те, що згідно наданої ДФС в Одеській області інформації, пакет документів для отримання допуску був відправлений до СБУ в Одеській області 04.02.2015, а позивач в цей час перебував на лікарняному та не міг подавати особисто документи.

Позивач зазначає, що не уявляв, що хтось може підробити анкету та направити її до СБУ в Одеській області для отримання ним допуску до державної таємниці.

Крім того, в заяві до поліції позивачем вказано, що він не підписував рапорт від 23.03.2015 про переведення до слідчого управління поліції. На підставі цього рапорту йому було відмовлено у переведенні, тому що позивача звільнено 24.03.2015. Коли у позивача відбирали зразки підписів, він вважав, що це для експертизи рапорту та це було тільки в липні 2019 р. Після ознайомлення з висновком експерта позивач дізнався, що анкети, на підставі яких йому було відмовлено в допуску до державної таємниці, були підроблені.

Окрім того, слідчі прокуратури змогли отримати допуск до пакету документів його справи, де знаходились оригінали матеріалів справи, на підставі ухвали суду тільки в квітні 2019 р.

Дослідивши матеріали справи із наведеними апелянтом аргументами щодо визнання причин пропущення ним строку на звернення до суду із даними позовними вимогами поважними, суд дійшов висновку про їх неповажність, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України N 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

При визначенні початку перебігу строку звернення до адміністративного суду та, відповідно, вирішенні питання про дотримання, чи порушення позивачем цього строку, суду, насамперед, слід з`ясувати, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Частиною першою статті 120 КАС України встановлено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Судова колегія звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі №809/1087/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18 та від 07 лютого 2019 року у справі №819/859/16.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що позивачем не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких об`єктивних перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано у зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" № 11681/85).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06; п. 33).

Суд у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Покладені в основу клопотання про поновлення шестимісячного строку звернення до суду, пропущеного більш ніж на чотири роки, позивач пов`язує виключно з обставиною його ознайомлення 12.09.2019 з результатами Висновку судово-почеркознавчої експертизи № 19-863 від 12.08.2019, складеного судовим експертом в межах кримінального провадження № 0000162, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (службове підроблення).

Також апелянт посилається на те, що він був упевнений в тому, що в допуску до державної таємниці йому було відмовлено на підставі складеної ним в 2014 р. анкети на отримання допуску до державної таємниці при призначенні на посаду слідчого. При цьому в листі від 16.03.2015 № 65/11/922 ДСК, який надійшов до ГУ ДФС в Одеській області 17.03.2015, йому відмовлено у допуску до державної таємниці, проте не зазначено підстави для такої відмови. Наразі позивач впевнений, що йому відмовили на якійсь іншій підставі, наводячи в якості прикладу неповноту документів.

Вирішальною обставиною для визнання пропущеного строку поважним в даному випадку є те, що позивач був обізнаний щодо рішення Управління Служби безпеки України в Одеській області, яким йому відмовлено в наданні допуску до державної таємниці в 2015 році, розумів та усвідомлював наслідки такого рішення, однак тривалий час не вчиняв жодних дій задля зміни правового стану, який пов`язаний з цим рішенням.

При цьому, щодо підстав для такої відмови, позивач не був обізнаний як станом на 2015 р., так і під час звернення із даним позовом, оскільки як він сам вказує, це міг бути неповний пакет документів, наводячи відповідний приклад.

Отже, знаючи про відмову в допуску до державної таємниці в 2015 р., внаслідок чого його було звільнено з публічної служби, позивач усвідомлював негативний результат оформлення права на доступ до секретної інформації, проте не вчиняв жодних дій щоб змінити цей стан, дізнатися про підстави прийняття відповідного рішення.

В контексті приписів КАС України має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку, а обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії є створення юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

За висновком Конституційного Суду України поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Законний інтерес, якщо його порушує суб`єкт владних повноважень, може бути предметом судового захисту в порядку адміністративного судочинства. Під час розгляду справи суд з`ясовує, які саме фактичні обставини зумовлюють існування інтересу, відносини, що існують з приводу об`єкту інтересу, а також інші індивідуальні особливості, що відображають законність інтересу та необхідність судового захисту прагнень позивача.

Зазначену правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 461/2132/17.

Посилання на результати висновку експертизи та як наслідок умови від позивача про інші підстави для відмови йому в допуску до державної таємниці жодним чином не впливають на обізнаність позивача про порушення його прав та інтересів оскаржуваним рішенням зі спливом такого тривалого часу.

Сутністю допуску до державної таємниці є оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації. Відтак, обізнаність позивача про відсутність відповідного права в результаті відмови спірним рішенням в 2015 р. свідчить про те, що відповідний стан речей протягом більш ніж чотирьох років не спонукав його звернутися за судовим захистом в разі незгоди позивача із відповідним рішенням.

Як зазначено вище, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Колегія суддів також підкреслює, що незнання (на чому в даному випадку й наполягає позивач) про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

За встановлених обставин, позивач очевидно був обізнаний про відсутність в нього допуску державної таємниці, тобто про неможливість реалізації ним відповідних прав, і не був позбавлений можливості оскаржити відповідне рішення протягом відведеного КАС України строку, пред`явивши відповідний позов, в ході розгляду якого він мав би можливість ознайомитися з підставами прийняття відповідного рішення, заявити клопотання про проведення судової експертизи тощо.

Зазначені ж позивачем обставини, з якими він пов`язує час пред`явлення ним позову, за жодних умов не можуть бути визнаними такими, які є об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення або пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. В той же час, вказаних обставин судом не встановлено.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про неповажність причин пропуску позивачем процесуального строку.

Частиною 1 ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.137, 139, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 9 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення «Про відмову у наданні допуску до державної таємниці ОСОБА_1 » - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Д.В. Запорожан

Судді: О.В. Джабурія

К.В. Кравченко