Справа № 240/10355/19
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/10355/19

Головуючий у 1-й інстанції: Черноліхов Сергій Вікторович

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

19 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (прийняте у м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
позивач 06.09.2019 звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік станом на день звільнення з військової служби, а саме 08.05.2019;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення з ним повного розрахунку на день звільнення з військової служби, а саме 08.05.2019;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період часу з 2015 року по 2019 рік в сумі 28 683,76 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб;

- стягнути середньоденний заробіток за час затримки розрахунку звільненні у розмірі 60 622,50 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року до 2019 року (70 днів) станом на день звільнення з військової служби, а саме 08.05.2019.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період часу з 2015 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.05.2019.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що оскільки під час особливого періоду надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати припинено, тобто у військовослужбовців права на отримання такої відпустки немає, то компенсація за невикористану додаткову відпустку не виплачується.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у зразковій справі №Пз/9901/4/19 від 16.05.2019 вказав, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано, зокрема, у спосіб грошової компенсації відпустки особі.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2019 відкрито апеляційне провадження у даній справі. Ухвалою від 09.01.2020 розгляд справи призначено на 12.02.2020 в порядку письмового провадження. Проте, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю члена колегії (лікарняний), розгляд справи перенесено на 19.02.2020.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої скасувати та прийняти нову постанову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 11.05.2015 до 10.08.2016 та з 25.05.2017 до 08.05.2019 та являється учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідченням серії НОМЕР_2 від 23.12.2015.

Відповідно до наказу командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по особовому складу) №84 від 15.04.2019, позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "й" та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 116 від 08.05.2019 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

05.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення йому розрахунку та здійснення виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку в період часу з 2015 року по 2019 рік як учаснику бойових дій.

За результатами розгляду поданої заяви, листом №4376 від 03.07.2019 відповідачем відмовлено у нарахуванні та виплаті такої грошової компенсації у зв`язку з відсутністю на момент звільнення з військової служби позивача підстав для виплати такої грошової компенсації, оскільки під час дії особливого періоду передбачено надання та виплату лише щорічної основної відпустки та відпустки за сімейними обставинами.

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення в частині задоволення позову суд першої інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18, дійшов висновку, що оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використовував додаткову відпустку у період з 2015 до 2019 року, то у зв`язку із звільненням зі служби 08.05.2019 він набув право на отримання грошової компенсації за таку відпустку.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині за такими доводами.

Частиною 3 ст. 291 КАС України вказано, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Висновки Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Оскільки, дана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, судом при вирішенні даної справи мають бути враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18.

Так, частиною 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) вказано, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII та "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-XII у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-XII, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Таким чином, при звільненні з військової служби у запас позивач, як учасник бойових дій мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по строковій частині) від 11.05.2015 №111 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, старшого лейтенанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення.

Наказом від 10.08.2016 №207 старшого лейтенанта ОСОБА_1 з 10.08.2016 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

В подальшому, наказом Командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по строковій частині) від 25.05.2017 №118 старшого лейтенанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Наказом від 08.05.2019 №116 старшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання дій протиправними та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період часу з 2015 року по 2016 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.08.2016 та за період часу з 2017 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.05.2019.

При цьому, суд зазначає, що такі вимоги були викладені позивачем в уточнених позовних вимогах, які надійшли до суду першої інстанції 09.10.2019 та передані судді 10.10.2019 о 09.50, а тому не були враховані судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, що призвело до неправильного вирішння спору.

Водночас, суд не надає правової оцінки правомірності позовної вимоги позивача про стягнення середньоденного заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60622,50 грн, оскільки така вимога в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови.

Частиною 2 ст. 308 КАС України вказано, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року скасувати в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року до 2016 року станом на день звільнення з військової служби, а саме 10 серпня 2016 року.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року до 2019 року станом на день звільнення з військової служби, а саме 08 травня 2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період часу з 2015 року по 2016 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10 серпня 2016.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період часу з 2017 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 травня 2019 року.

В частині відмови у задоволенні позову рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.