Справа № 480/1656/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Гелета С.М.

20 лютого 2020 р.Справа № 480/1656/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Рєзнікової С.С. , Калитки О. М. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

Встановила:

13.05.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача Державної міграційної служби України (далі ДМС України) № 148-19 від 18.04.2019 року;

- зобов`язати ДМС України переглянути рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що він звернувся із заявою про визнання біженцем, у задоволенні якої було відмовлено. Зазначає, що народився та мешкав у Палестині, у місті ОСОБА_2 , який входить до території Сектору Газу, в якому відбуваються військові дії, а тому має побоювання стати жертвою переслідування. Вказує, що при зверненні до відповідача вперше не надав документу, що підтверджує його виклик до поліції, але на даний час зазначив, що такий документ у нього наявний, надіслали його електронним зв`язком.

Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позов відповідач та третя особа зазначають, що позивачу правомірно відмовлено у наданні статусу біженця. Вказують, що позивач уродженець м. Хан-Юніс, Сектор Газа, палестинська автономія, у 2017 році прибув в Україну з метою навчання у Сумському державному педагогічному університеті ім. А.С. Макаренка та збирався вступати на медичний факультет Сумського державного університету. У зв`язку із тим, що позивач не встиг подати документи, рішенням управління ДМС України в Сумській області було скасовано його посвідку на тимчасове проживання.

17.12.2018 року позивач повторно подав до управління ДМС України в Сумській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Серед нових обставин звернення за захистом він заявляє про існування у нього проблем з угрупуванням ХАМАС, через які він і виїхав з країни. Позивач повідомив, що починаючи з 2009 року представники ХАМАС неодноразово його затримували та арештовували через те, що він в соціальних мережах публікував інформацію з критикою політики цієї організації та поширював свою думку серед інших чоловіків. Він пояснив, що під час першого звернення не заявляв про такі обставини, оскільки побоювався дій з боку прибічників ХАМАС по відношенню до його рідних, які залишилися в Секторі Газа.

При цьому, позивач не надав жодного підтверджуючого документу щодо будь-яких його висловів або дій, спрямованих проти політики ХАМАС. Твердження позивача щодо його арештів не є детальними та послідовними, що викликає обґрунтований сумнів в їх правдивості.

Так, позивача під час трьох співбесід назвав різні дати його затримань та арештів: на співбесіді від 27.12.2018 року він зазначив, що перший раз був арештованим в січні чи лютому 2016 року, на співбесіді від 20.02.2019 року, що це сталося в 2009 році, а на співбесіді від 06.03.2018 року стверджує, що даний арешт відбувся в травні - червні 2008 року. Це ж стосується і тверджень щодо дати останнього його арешту, а саме: під час трьох співбесід він зазначив різні дати - грудень 2016 року, 2 січня 2017 року, жовтень - листопад 2016 року. Також, він надав суперечливі твердження і щодо дат другого та третього арештів.

Подальший аналіз наданих позивачем свідчень та пояснень з приводу військового конфлікту в Секторі Газа, переслідувань з боку ХАМАС, наведених фактів арештів протягом тривалого часу не дає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Сектору Газа буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території країни походження.

Позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам пунктам 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповіді на відзив позивач вважає доводи ДМС України необґрунтованими, оскільки він вимушений залишити країну свого походження саме через небезпеку протистояння між угрупованнями ФАТХ та ХАМАС. Позивач боїться застосування до нього смертної кари або виконання вироку через смертну кару, тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року (повний текст рішення складений 01.11.2019 року) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений.

Так, судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 148-19 від 18.04.2019 року.

Відповідач зобов`язаний повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.12.2018 року.

Висновок суду першої інстанції вмотивований тим, що відповідач відносно позивача не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають йому право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ДМС України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Аргументує вимоги апеляційної скарги відповідач фактично тим, що наведено ним у відзиві на позов.

Аргументи, наведені ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу за своєю суттю аналогічні доводам, що викладені у заявах по суті в суді першої інстанції.

Третьою особою судове рішення в апеляційному порядку не оскаржено.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОБГ (Палестина), народився в м. Хан-Юніс Сектору Газа Палестинської автономії, за національністю араб, за релігійним переконанням мусульманин, має вищу освіту.

01.02.2017 року позивач прибув на територію України з метою навчання в Сумському державному педагогічному університеті за маршрутом: Сектор Газа - Єгипет (Каїр) - автомобільним транспортом, Єгипет (Каїр) - Туреччина (Стамбул) - Україна (Бориспіль) - повітряним транспортом. Після закінчення підготовчого факультету (30.06.2017 року) позивач мав намір вступити на медичний факультет Сумського державного університету, але не встиг вчасно надати всі необхідні документи.

Рішенням УДМС України в Сумській області від 17.07.2017 року № 290 посвідку на тимчасове проживання ОСОБА_1 скасовано.

08.08.2017 року позивач звернувся до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 17.11.2017 року № 440-17 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 року у справі № 818/2064/17, що набрало законної сили 09.07.2018 року, відмовлено у задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 440-17 від 17.11.2017 року про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування відповідного рішення.

17.12.2018 року позивач повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Серед нових обставин звернення за захистом позивач зазначив про існування у нього проблем з угрупуванням ХАМАС, через які він і виїхав з країни. Позивач повідомив, що починаючи з 2009 року представники ХАМАС неодноразово його затримували та арештовували через те, що він в соціальних мережах публікував інформацію з критикою політики цієї організації та поширював свою думку серед інших чоловіків. Зазначив, що під час першого звернення не заявляв про такі обставини, оскільки побоювався дій з боку прибічників ХАМАС по відношенню до його рідних, які залишилися в Секторі Газа, де продовжується військовий конфлікт і ситуація стає з кожним днем складнішою. Залишається блокада Сектору Газа з боку Ізраїлю. Через закриття прикордонного пункту пропуску «Рафах» єгипетськими військовими він не може потрапити до країни походження. Його родина визнана палестинськими біженцями і отримує допомогу від БАПОР /а.с. 39/.

Наказом УДМС в Сумській області від 17.12.2018 року № 231 означену заяву позивача прийнято до розгляду, встановлено термін дії довідки про звернення за захистом в Україні до 17.01.2019 року /а.с. 74/.

Наказом УДМС в Сумській області від 09.01.2019 року № 04 сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції наказано оформити необхідні документи для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; до 09.03.2019 року надати на затвердження висновок про визнання або відмову у визнанні особи без громадянства ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; продовжити термін дії довідки про звернення за захистом в Україні № 007824 до 17.07.2019 року /а.с. 90/.

Як убачається із висновку УДМС в Сумській області від 07.03.2019 року (справа № 2018 SM 0015), позивач не виконав вимоги ч. 1 ст. 13 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не пройшов медичне обстеження. Відповідно до п. 6 ст. 9 цього Закону, за даними управління Служби безпеки України в Сумській області умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно позивача не виявлено. Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону, у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1, ДМС України рекомендовано прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 110-124/.

Рішенням ДМС України від 18.04.2019 року № 148-19 ОСОБА_1 відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 125/.

Про прийняте рішення позивача повідомлено листом УДМС в Сумській області від 03.05.2019 року № 18 (отримано позивачем особисто 06.05.2019 року) /а.с. 127/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VI від 08.07.2011 року «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У відповідності до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 Закону № 3671-VI, небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, необхідно зазначити, що згідно з п. 5 ст. Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року у № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; - встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 10 Закону № 3671-ІV центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Як установлено судовим розглядом, фактично підставою прийняття відповідачем спірного рішення слугував той факт, що на час розгляду питання про надання позивачеві відповідного статусу, після повернення позивача до країни походження, його життю, здоров`ю, свободі або безпеці не буде нічого загрожувати.

Відповідно до п. 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Крім того, суд зазначає, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Як убачається із заяви про звернення за захистом в Україні, а також протоколів співбесіди, позивач зазначив, що не може повернутися до Сектору Газа через постійну війну, яка відбувається в країні. За його словами, ситуація з безпекою з кожним днем стає все складнішою. ХАМАС примушує молодих чоловіків приймати участь у акціях протесту на кордоні з Ізраїлем.

В свою чергу, відповідач свою позицію обґрунтовував отриманою інформацією про країну походження.

Так, згідно інформації по країні походження, отриманих з відкритих джерел, у вересні 2000 року палестинці, що проживали на Західному березі та Секторі Газа почали другу, так звану «інтифаду» - повстання проти ізраїльської окупації, яка на протязі наступних років супроводжувалася періодичними спалахами насильства (джерело: Керівництво для роботи з заявами щодо надання притулку. Ізраїль, Сектор Газа та Західний Беріг ріки Йордан. МВС Великої Британії Прикордонне Агентство Великої Британії. 2009 http://www.unhcr.org/refworld/pdfid/498abl 642.pdf остання дата доступу 04.03.2019).

Після повного виводу Ізраїлем у 2005 році своїх військ з Сектору Таза, в 2008, 2012 та 2014 роках відбулися найбільші військові конфлікти (джерело: Управление Верховного комиссара ООН по делам беженцев, Информация о стране происхождения по ситуации в секторе Газа, в том числе касательно ограничений на выезд и возвращение, 23.02.2018, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/docid/5b4ca5dc4.html [последняя дата доступа 04.03.2019]).

Після військових операцій Ізраїлю в Секторі Газа влітку 2014 року, які спричинили широкомасштабні руйнування та призвели до фізичних і моральних збитків (див. Генеральная Ассамблея, Доклад Комитета по осуществлению неотъемлемых прав палестинского народа, 6 октября 2015, А/70/35, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/564051594.html [последняя дата доступа 04.03.2019]), в серпні 2014 року між Ізраїлем і Палестиною досягнуто довгострокову домовленість про припинення вогню. Як зазначено в доповіді Генерального Секретаря ООН «Допомога палестинському народу» від 12.05.2016, «режим прекращения огня, положивший конец военным действиям между Израилем и палестинскими вооруженными группами в Газе 26.08.2014 года, сохраняется, но по-прежнему носит неустойчивый характер?», http://www.refworld.org.ru/d(Kid/578f6a384.html;http://www.re fworld.org.ru/docid/54f45da84.ht ml [последняя дата доступа 04.03.2019].

Наприкінці 2017 року в Секторі Газа відбулася ескалація насилля, пов`язана з заявою президента США ОСОБА_3 про визнання Єрусалиму столицею Ізраїлю і перенесення туди американського посольства, яке до цього часу знаходилося в Тель-Авіві. «Это вызвало резкие протесты со стороны палестинцев. Многие из них принят участие в демонстрациях в рамках «Великого марша возвращения». Власти Израиля сообщают о массовых беспорядках». Центр новостей ООН, 14.05.2018, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/docid/5afe 13ee4.html[последняя дата доступа 04.03.2019].

Навесні 2018 року відбувалися зіткнення палестинців з ізраїльськими військовими вздовж загорожі, що відділяє Газу від ізраїльської території. « 30.03.2018 года «Великий марш возвращения» собрал десятки тысяч палестинцев на границе сектора Газа с Израилем. Люди требовали права вернуться в свои дома, брошенные, но не забытые, в пределах современной израильской территории. Один из самых массовых за последние годы антиоккупационных протестов вылился в кровопролитные столкновения с армией Израиля. Вместо шести запланированных недель демонстрации затянулись на месяцы, возобновляясь каждую пятницу», https://ru.euronews.com/2018/1/29/great-march-gaza, остання дата доступу 04.03.2019.

Чергове загострення ситуації спостерігалося на кордоні Сектору Газа після того, як Дональд Трамп, як і обіцяв, 14.05.2018 року переніс американське посольство в Ізраїлі до Єрусалиму.

Центр новостей ООН, 15.05.2018, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/docid/5afef4734.html, https://tass.ru/opinions/5272975 від 07.06.2018 року, остання дата доступу 04.03.2019 року.

29.05.2018 року з Сектору Таза по ізраїльським містам, які розташовані біля кордону, було випущено 100 ракет і мінометних снарядів. У відповідь ізраїльські військові атакували 40 цілей ХАМАС.

Завдяки активним зусиллям Єгипту, сторони повернулися до «режиму прекращения огня, установленному после операции «Нерушимая скала»».https://tass.ru/opinions/5272975 від 07.06.2018, остання дата доступу 04.03.2019.

Як повідомляє Центр новин ООН, «интенсивные дипломатические усилия Организации Объединенных Наций и Египта помогли избежать еще одной израильско-палестинской войны в Газе».

Спеціальний координатор ООН по близькосхідному мирному врегулюванню ОСОБА_4 заявив, що «ситуация успокаивается, хотя напряженность сохраняется». Служба новостей ООН, ООН, 24.07.2018 года, https://www.refworld.org/docid/5bc494b64.html [по состоянию на 04.03.2019 года].

В листопаді 2018 року відбувся обмін ракетними ударами «после воскресного рейда израильских военных в палестинский город ОСОБА_5 -Юнис, в ходе которого погиб один израильский офицер и семь боевиков бригады «Изз ад-Дин аль-Кассам», боевого крыла ХАMAС», https://ru.euronews.com/2018/1 l/13/gaza-israel-violence-update. остання дата доступу 04.03.2019, після якого спільне командування палестинських збройних сил оголосило про припинення вогню і заявило про готовність дотримуватися перемир`я з Ізраїлем при посередництві Єгипту. https://www.rbc.ua/rus/news/sektor-gaza-zayavil-gotovnosti-zaklyuchit-.html 14.11.2018, остання дата доступу 04.03.2019.

Як зазначено у заяві МЗС України від 13.11.2018 року, яка опублікована на офіційному сайті, «в Україні занепокоєні загрозливою ескалацією ситуації довкола сектора Газа, пов`язаною з ракетними обстрілами півдня Ізраїлю впродовж останніх днів, що вкотре може призвести до масштабного збройного протистояння», https://mfa.gov.ua/ua/press-center/comments/9418-komentar-mzs-ukrajini-shhodo-jeskalaciji-situaciji-dovkola-sektora-gaza, остання дата доступу 04.03.2019.

За офіційними даними, «всього за минулий рік було вбито 189 і поранено 6,1 тис. протестувальників».https://www.unn.com.Ua/uk/news/l784573-oon-pidozryuye-izrayil-u-viyskovikh- zlochinakh 06.03.2019, остання дата доступу 07.03.2019.

Як повідомляють джерела інформації по країні походження, наприкінці 2018 року «после международного осуждения применения силы против демонстрантов, израильские силы начали применять несмертельные авиаудары по инфраструктуре ХАМАСа». Country Policy and Information Note Occupied Palestinian Territories: Background information, including actors of protection, and internal relocationDecember 2018 https://www.ecoi.net/en/file/local/1456351/1226__opts-background- cpin-vl-0-december-2018.pdf, неофіційний переклад, остання дата доступу 04.03.2019.

Протягом 2019 року продовжуються періодичні взаємні обстріли між ізраїльськими та палестинськими військовими. Армія Ізраїлю атакує військові цілі ХАМАС в Секторі Газа у відповідь на запуск вибухових пристроїв, випущених з Гази в напрямку ізраїльських територій (джерела: https://korrespondent.net/world/4072867-avyatsyia-yzraylia-nanesla-udar-po-baze-khamas 07.03.19; https://life.ru/t/%D0%BD%D0%BE%BE%D1%81%D1 %82%D0%B8/1198835/boieviki vypustili г akietu_po_iughu_izrailia iz siektora ghaza 07.03.2019, https://www.rbc.ua/rus/news/aviatsiya-izrailya-atakovala-bazu-hamas-sektore-.html 07.03.2019, остання дата доступу 07.03.2019).

В січні поточного року «делегация, в состав которой вошли высокопоставленные египетские чиновники, посетила Газу, где встретилась с официальными лицами ХАМАСа, в том числе с ее главой Исмаилом ОСОБА_6 . В ходе переговоров стороны обсудили работу КПП «Рафах», примирение с властями ПА, а также попытки сохранения перемирия между ХАМАСом и Израилем».http://mignews.com/news/arabisrael/world/l 10119_72414_65306.html від 11.01.2019, остання дата доступу 07.03.2019.

На даний час дійсно існує обмеження для палестинців в пересуванні територією Ізраїлю та між Західним Берегом та Сектором Газа. Однак, прикордонний пункт пропуску «Рафах» періодично функціонує і в ці періоди є можливість потрапити до Сектору Газа та виїхати з країни.

Згідно з інформацією, викладеною у висновку управління ДМС України від 07.03.2019, родина позивача зареєстровані палестинськими біженцями в районі Хан-Юніс та отримує допомогу від БАПОР.

БАПОР (Близькосхідне агентство ООН з надання допомоги палестинським біженцям та організації робіт) надає допомогу і у часи відносного спокою, і під час бойових дій. Сьогодні БАПОР є постачальником основних послуг освіти, охорони здоров`я, соціальної допомоги для понад 5 мільйонів зареєстрованих палестинських біженців (джерела: Керівництво для роботи з заявами щодо надання притулку. Ізраїль, Сектор Газа та Західний Беріг ріки Йордан. МВС Великої Британії Прикордонне Агентство Великої Британії, http://wwvv.unhcr.org/refworld/pdfid/498ab1642.pdf, остання дата доступу 06.03.2019); http://www.refworld.org.ru/docid/564031594.html [последняя дата доступа 06.03.2019]).

На веб-сайті БАПОР повідомляється, «примерно 12 500 сотрудников БАПОР на более чем 300 объектах в Секторе Газа обеспечивают образование, здравоохранение и уход, помощь и социальные услуги, микрокредитование и экстренную помощь зарегистрированным палестинским беженцам. В последние годы БАПОР значительно улучшило свои услуги в Газа, такие как школы передового опыта и отличное медицинское обслулсивание».(Country Policy and Information Note Occupied Palestinian Territories: Background information, including actors of protection, and internal relocation. December 2018 https://www.ecoi.net/en/file/local/1456351/1226__opts-background-cpin-vl-0-december-2018.pdf, неофіційний переклад, остання дата доступу 07.03.2019.).

Як установлено судовим розглядом, позивач повідомив про факти його переслідування представниками угруповання ХАМАС. Так позивач заявляє, що в 2009 році у нього почалися проблеми з ХАМАС після початку публікацій інформації про діяльність зазначеної організації та висловлювання своєї думки. Також позивач зазначив, що декілька разів його ув`язнювали за критику ХАМАС, а останнього разу його запрошували до поліції, однак від встиг виїхати з Палестини.

На підтвердження своїх слів надав суду копію повістки-запрошення від 17.01.2017 року /а.с. 164/, яку він не отримував у зв`язку із тим, що своєчасно покинув територію Палестини. Зазначений документ позивачу надіслав брат позивача через мережу Інтернет.

В рішенні Європейського суду у справі ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (С-364/11), яке винесено в грудні 2012 року, зазначено, що добровільний виїзд із зони діяльності БАПОР має протиріччя цілі, яку переслідує Женевська конвенція. Сам по собі факт відсутності в такій зоні або добровільне рішення покинути її не можуть розглядатися як припинення допомоги БАПОР. Якщо особа вимушена залишити зону діяльності БАПОР з причин, які не пов`язані з його волею, то така ситуація може привести до висновку, що допомога БАПОР припинена.

Згідно рішення у справі ОСОБА_9 , палестинський біженець повинен вважатися таким, що вимушено залишив зону діяльності БАПОР, якщо його особиста безпека піддається серйозному ризику та БАПОР не може гарантувати, що умови його життя в цій зоні будуть співрозмірні місії, яка покладена на цю організацію.

Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню».

Директива Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU від 13.12.2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (а) смертна кара або приведення її у виконання; (b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання Позивача в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви Ради Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст.1 Закону. Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що в Директиві 2011/95/ЄС в статті «Суттєва шкода», на яку робиться посилання у визначенні «особи, яка має право на додатковий захист» (стаття 1), йдеться перш за все про суттєвість та індивідуальність загроз життю чи здоров`ю від певних обставин. У зв`язку з цим, додатковий захист може бути застосований лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі позивача, оскільки вони є похідними від вказаних обставин: загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Як убачається із матеріалів справи, відповідачем не в повному обсязі досліджено інформацію про країну походження станом на час прийняття рішення. Так, інформація стосувалася періоду з 2015 по 2018 роки, у відповідності до якої, не можливо встановити беззаперечний факт того, що спірна територія є безпечною. Крім того, інформація про країну походження у 2019 році свідчить про те, що на території Палестини продовжує існувати обмеження для палестинців в пересуванні території, ведуться обстріли, ситуація на сьогодні є нестабільною, має місце різке зростання вбивств і кількості травм, пов`язаних з Ізраїльсько-палестинськими військовими діями.

Колегія суддів зауважує, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Без з`ясування всіх важливих даних про країну походження позивача, обставин, за яких позивач прибув в Україну, можливість повернення позивача в країну походження та реальні ризики його повернення та перебування в країні походження, достеменних відомостей про неможливість повернення позивача на батьківщину, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є передчасним.

Враховуючи викладене, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення ДМС України від 18.04.2019 № 148-19 прийняте без надання належної оцінки ситуації в країні походження, а також належної оцінки доводам заявника, з приводу його побоювання стати жертвою переслідування, а тому таке рішення не може бути, що прийняте обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому висновок відповідача про правомірність цього рішення є помилковим.

Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

В свою чергу, суд зазначає, що оскільки відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту та не надана належна оцінка доводам заявника, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача, в цьому випадку, є зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду про те, що задля належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача та заперечення учасників справи висновки колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) С.С. Рєзнікова О.М. Калитка
Постанова у повному обсязі складена і підписана 28 лютого 2020 року.