Справа № 360/4753/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року справа №360/4753/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Скворцової А.Ю., представника відповідача Шуваєвої Т.І., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Скворцової Алли Юріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 360/4753/19 (головуючий суддя І інстанції Тихонов І.В.), складене у повному обсязі 09 грудня 2019 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганської області про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості з повного відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом на додаткові види медичної та соціальної допомоги (постійний спеціалізований медичний догляд, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування) з 1 червня 2015 року ;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткові види медичної та соціальної допомоги (постійний спеціалізований медичний догляд, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування), з 01 червня 2015 року на строк встановленої групи інвалідності (а.с. 4-10).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 135-138).

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 через свого адвоката звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач є інвалідом І групи інвалідності внаслідок трудового каліцтва безстроково (довідка МСЕК сер.ВТЕ-34, № 033742 від 18 листопада 1992 року), у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду, медичного догляду, постільні речі, додаткове харчування, санаторне-курортне лікування, ЛФК, предмети на строк безстроково.

У зв`язку з скасуванням дії довідки ВПО відповідачем позивачу припинено фінансування на щомісячні страхові виплати медичної та соціальної допомоги з 01 червня 2015 року.

Отже (згідно стверджень відповідача та переконання суду першої інстанції), для продовження щомісячних страхових виплат на медико-соціальні послуги, а саме: спеціальний медичний догляд, постійний сторонній догляд та побутове обслуговування у Сватівського відділення на теперішній час не має підстав.

Апелянтом зазначено, що довідка МСЕК (яка є безстроковою) є законодавчо встановленою підставою для виплати всіх страхових виплат належним позивачу (в тому числі і додаткових), а індивідуальна програма реабілітації носить рекомендаційних характер.

Висування відповідачем додаткових умов для подальшого проведення фінансування необхідної йому медико-соціальної допомоги (поновлення довідки ЛКК, МСЕК та ІПР, термін дії яких визначений безстроково), не звертаючи увагу на положення ст.36 Закону № 77-УІІІ від 28 грудня 2014 року є протиправним.

Зазначено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення Закону України «Про реабілітації інвалідів в України» та міжнародні норми (а.с. 144-148).

Позивач та його представник в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просили суд її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, надісланому до канцелярії суду 24 лютого 2020 року, просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає в АДРЕСА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 (арк.спр.11).

Зареєстрований як внутрішньо переміщена особа, про свідчить довідка ВПО від 04 грудня 2014 року № 930001910 (арк.спр.14).

Відповідно до довідки МСЄК від 18 листопада 1992 року позивач є інвалідом першої групи з 01 грудня 1992 року, у зв`язку з каліцтвом на виробництві, який стався 05 вересня 1986 року (арк.спр.13).

Згідно до довідки Управління виконавчої дирекції Фонду у Луганській області Сватівське відділення від 20 листопада 2019 року за № 16300/01-25 ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) знаходився на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Ровеньки Луганської області з 01 квітня 2001 року.

ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщена особа, в грудні 2014 року звернувся за продовженням страхових виплат до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Старобільську Луганської області, де йому було продовжено виплату страхових коштів з 01 грудня 2014 року по 30 червня 2016 року.

З 01 липня 2016 року ОСОБА_1 припинено виплату страхових коштів в зв`язку з призупиненням дії довідки ВПО (лист Сватівської районної державної адміністрації УСЗН № 1328 від 15.06.2016) (арк.спр.48).

Старобільським відділенням дирекції Фонду у Луганській області були надіслані листи на адресу ОСОБА_1 м АДРЕСА_2 повідомлення № 07/566 від 22.06.2015 та № 07/783 від 21.07.2015 та направлення № 07/783 від 21.07.2015 до в.о. головного лікаря Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Шеїну О.Д. про необхідність здійснити контроль за виконанням заходів, зазначених в індивідуальній програмі реабілітації (арк.спр.121-123).

Відповідно до листа Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду у Луганській області від 23 серпня 2019 року зазначено, що згідно витягу з протоколу Управління праці та соціального захисту населення Сватівської районної державної адміністрації Луганської області № 93 від 11.05.2018 року позивачу ОСОБА_1 скасовано дію довідки, як внутрішньо переміщеній особі, відповідно до п.п.4, п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням виплат ВПО за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016р. № 365. Отже, для продовження щомісячних страхових виплат на медико-соціальні послуги відповідно до Порядку 27, а саме, спеціальний медичний догляд, постійний сторонній догляд та побутове обслуговування у Сватівського відділення на теперішній час немає підстав (арк.спр.16 зворотній бік).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно не виплати заборгованості з повного відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом на додаткові види медичної та соціальної допомоги (постійний спеціалізований медичний догляд, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування) з 1 червня 2015 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції зазначив про відсутність оновленого висновку МСЕК на додаткові види медичної та соціальної допомоги (постійний спеціалізований медичний догляд, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування), та дійшов висновку, що на момент звернення позивача у Фонду соціального страхування України у Луганській області відсутні законні підстави для проведення фінансування відповідних витрат.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що для продовження щомісячних страхових виплат на медико-соціальні послуги позивача, а саме спеціальний медичний догляд, постійний сторонній догляд та побутове обслуговування у Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду у Луганській області на теперішній час немає підстав.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV (далі - Закон № 1105-ХIV), Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону № 1105-ХIV, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Нарахування та проведення страхових виплат урегульовано у декількох нормативних актах:

1) статті 46 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення;

2) статті 173 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідно до якої шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку;

3) Законі України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105-ХІV), який із 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII та має назву "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", визначає відповідно до Конституції України та основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.5, 6 та 8 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК.

Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.

Страхові виплати за поточний місяць провадяться протягом місяця з дня настання страхового випадку. Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду. За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку.

У статті 27 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 16/98-ВР) передбачено підстави припинення страхових виплат:а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування;д) в інших випадках, передбачених законами.

У відповідності до вимог ст. 46 Закону № 1105-ХIV, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

За положеннями пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про загальнообов`язковедержавнесоціальнестрахування» КМУ визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Як вбачається з матеріалів справи, постановами відділення фонду від 02 червня 2015 року (а.с. 63, 64, 65) позивачу припинено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу (витрати на спеціальний медичний догляд, витрати на побутове обслуговування, витрати на постійний сторонній догляд) у зв`язку з закінченням терміну дії довідки переселенця.

Інших підстав для припинення вищевказаних виплат вказані постанови не містять, відтак єдиною підставою для припинення вищевказаних додаткових соціальних виплат слугувала відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи.

До вищевказаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, відзиву на апеляційну скаргу та суду першої інстанції на положення ч.5 ст. 46 Закону № 1105-ХIV з якої слідує, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються з підстав, а саме: якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню, на думку суду апеляційної інстанції є незмістовним, та таким, що не відповідає фактичним обставинам по справі, оскільки підставою для припинення спірних виплат слугувало саме припинення довідки внутрішньо-переміщеної особи.

Крім того, суд апеляційної інстанції не надає оцінку положенням Закону України Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні 06.10.2005 2961-IV та постановою Кабінету Міністрів України Питання медико-соціальної експертизи від 03.12.2009 № 1317, на які посилається суд першої інстанції, з огляду на те, що ним не вірно встановлені обставини по справі та не вірно визначено підставу для припинення спірних виплат, та до спірних правовідносин вони не підлягають застосуванню, з огляду на постанови відділення фонду від 02 червня 2015 року.

Матеріалами справи не підтверджено, а відповідачем не спростовано, що спірні виплати позивачу з 01 червня 2015 року не нараховувались та не виплачувались, відтак, порушене право позивача має бути відновленим.

При цьому, спірні дії відповідача в даних правовідносинах (припинення фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу (витрати на спеціальний медичний догляд, витрати на побутове обслуговування, витрати на постійний сторонній догляд) з 01 червня 2015 року) не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях суб`єкта владних повноважень, враховуючи, що саме рішення (постанови) відповідача створюють правові наслідки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність (для повного відновлення прав позивача) виходу за межі позовних вимог та визнання протиправними та скасування рішення суб`єкта владних повноважень від 02 червня 2015 року № 1218/456.3/456/232 «Про припинення щомісячних виплат на медичну соціальну допомогу»,а саме : витрати на спеціальний медичний догляд; від 02 червня 2015 року № 1218/456.3/456/233 «Про припинення щомісячних виплат на медичну соціальну допомогу», а саме: витрати на побутове обслуговування; та від 02 червня 2015 року № 1218/456.3/456/234 «Про припинення щомісячних виплат на медичну соціальну допомогу», а саме: витрати на постійний сторонній догляд.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) КМУ визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706- VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII; у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24, рішення про призначення (відмову у призначенні) страхових виплат оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. Копію постанови про призначення (відмову у призначенні), перерахування, компенсацію, припинення та продовження страхових виплат і соціальних послуг потерпілим (членам їх сімей), відшкодування витрат на поховання у разі смерті потерпілого або про повернення зайво виплачених коштів тощо робочі органи виконавчої дирекції Фонду надсилають потерпілому або особам, які мають на це право (пункт 1.18 зазначеного Порядку).

01 жовтня 2014 року КМУ прийняв постанову № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якою (у редакції постанови КМУ від 08 липня 2015 року № 471) установлено: особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення АТО або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов`язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки.

Крім того, 05 листопада 2014 року КМУ прийнято постанову № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно з якою (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами КМУ від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року № 615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509.

Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. У цьому переліку зазначено і м. Донецьк, Донецької області.

07 листопада 2014 року КМУ прийняв постанову № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства», якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства(далі - Тимчасовий порядок).

Згідно з пунктом 2 Тимчасового порядку (зі змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 11 березня 2015 року № 109 та від 08 квітня 2015 року № 239) у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Також за пунктом 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 08 квітня 2015 року № 239, від 26 серпня 2015 року № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 826/18826/14, яка набрала законної сили, пункт 2 Тимчасового порядку визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року, пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги.

11 грудня 2014 року правління Фонду на виконання постанови КМУ від 01 жовтня 2014 року № 531 прийняло постанову № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.

Як зазначено в пункті 1 цього Порядку, він поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105-ХІV за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення).

Відповідно до пункту 2 цього Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105-ХІV безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону № 1706-VII

Таким чином, постановами КМУ № 531, 637 та 595, а також постановою Правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Однак, зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Ці підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Одним з конституційних прав є право на соціальний захист , тому судом апеляційної інстанції не береться до уваги доводи апелянта щодо безпідставності виплати позивачу компенсації за втратою частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з вини позивача, оскільки підстави несвоєчасного звернення позивача обумовлені форс мажорними обставинами проведення АТО та неможливості позивача своєчасно виїхати на територію підконтрольною Україні (ст. 46 Конституції України).

Стаття 46 Конституції України, ст. 22 Загальної декларації прав людини, ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст. 23 Європейської соціальної хартії (переглянутої) закріплюють право особи на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, Конституція України (ст. 24), Загальна декларація прав людини (ст. ст. 2, 7), Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права (ст. 2), Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 14, ст. 1 Протоколу №12 до Конвенції) закріплюють принцип рівності осіб та визначають, що права особи, в тому числі і право на соціальний захист має здійснюватися без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

На час припинення позивачу щомісячних страхових виплат та додаткових виплат на медичну та соціальну допомогу воєнного або надзвичайного стану в Україні введено не було.

Разом з тим реалізація прав позивача інваліда 1 групи з ушкодженням спинного мозку, лежачого хворого, який потребує постійного стороннього та медичного догляду, постільні речі, додаткового харчування, санаторно- курортного лікування, предметів догляду на весь час встановлення йому групи інвалідності безстроково (на отримання заборгованості по додатковим виплатам) була обмежена положеннями постановами Кабінету Міністрів України, що не відповідає та суперечить Конституції України.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VIII).

У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Цього ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 243/3505/16.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Слід звернути увагу, що стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що, в даному випадку відповідач неправомірно втрутився у право власності позивача на отримання соціальних виплат шляхом невиплати заборгованості по ним.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, шляхом визнання дій відповідача протиправними щодо невиплати позивачу страхових виплат на медичну та соціальну допомогу (витрати на спеціальний медичний догляд, витрати на побутове обслуговування, витрати на постійний сторонній догляд) з 01 червня 2015 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу заборгованість по вищевказаним виплатам за вищевказаний період.

Твердження апелянта щодо неможливості нарахування спірних виплат на підставі електронної справи є незмістовним, оскільки це не встановлено жодним нормативно-правовим актом, при цьому, начебто відсутність страхової справи позивача не є перепоною для виплати страхових виплат з травня 2019 року по теперішній час.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, оскільки суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача адвоката Скворцової Алли Юріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 360/4753/19 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганської області щодо невиплати заборгованості з повного відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом на додаткові види медичної та соціальної допомоги (постійний спеціалізований медичний догляд, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування) з 1 червня 2015 року ОСОБА_1 .

Визнати протиправними та скасувати постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області від 02 червня 2015 року № 1218/456.3/456/232 «Про припинення щомісячних виплат на медичну соціальну допомогу», від 02 червня 2015 року № 1218/456.3/456/233 «Про припинення щомісячних виплат на медичну соціальну допомогу» та від 02 червня 2015 року № 1218/456.3/456/234 «Про припинення щомісячних виплат на медичну соціальну допомогу».

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткові види медичної та соціальної допомоги ( спеціальний медичний догляд, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування), з 01 червня 2015 року.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошені в судовому засіданні 26 лютого 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова