Справа № 826/23694/15
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Міністерством внутрішніх справ України та Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві подано апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в яких просять скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 перебував на посаді заступника начальника Голосіївського районного управління - начальника кримінальної поліції ГУ МВС України в м. Києві.

Позивач, на переконання відповідачів, обіймаючи керівні посади, що сукупно складає 8 років (у період з 2007 року по 2015 рік) відповідає критеріям здійснення очищення влади, передбаченим пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 11.09.2015 №779 о/с підполковника міліції ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні Головного управління по посаді начальника відділу кримінальної розвідки звільнено з 14.09.2015 відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682-VII та на підставі довідки МВС України про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Не погоджуючись з висновками відповідачів та вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив, зокрема, з того, що відповідачами не додано доказів прийняття ОСОБА_1 рішень, вчинення дій, здійснював заходи, сприяв у їх здійсненні, які були спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та з того, що відповідачем вибірково застосовано люстраційну процедуру, позаяк достатні підстави для застосування Закону Украйни "Про очищення влади" щодо позивача відсутні.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, підставою для звільнення ОСОБА_1 , згідно з оскаржуваним наказом ГУ МВС України в м. Києві від 11.09.2015 №779 о/с, зазначено пункт 1 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади", за яким перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що зміст наведеної норми дає підстави дійти висновку, що вона не може бути самостійною правовою підставою для звільнення позивача.

Іншою правовою підставою звільнення в наказі від 11.09.2015 №779 о/с вказано підпункт "а" пункту 62 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким органів внутрішніх справ", затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (зі змінами), відповідно до якого звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Разом з тим, зазначеним положенням врегульовано особливості звільнення зі служби в запас Збройних Сил осіб, які не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" для перебування в запасі, однак ця норма не містить підстав звільнення.

В оскаржуваному наказі від 11.09.2015 №779 о/с також зазначено, що його прийнято на підставі довідки МВС України від 27.08.2019 про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Довідкою від 27.08.2015 про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" встановлено, що ОСОБА_1 у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 перебував на посаді заступника начальника Голосіївського районного управління - начальника кримінальної міліції ГУ МВС України в м. Києві, у зв`язку з чим на нього поширюється заборона, передбачена пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади". Статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 не має. За результатами перевірки ОСОБА_1 установлено недостовірність відомостей, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади", тому керівник органу, передбачений частиною четвертою статті 5 цього Закону, зобов`язаний негайно вжити заходів згідно з частинами дванадцять та чотирнадцять статті 5 Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до статті 5 Закону України "Про очищення влади", в разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку (частина дванадцята); керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку (частина чотирнадцята).

В матеріалах справи міститься висновок Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 04.06.2015 № 957/9/26-50-17-03-23 про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади", відповідно до якого в зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 письмового пояснення та підтвердних документів, які є обов`язковими для розгляду та врахування при підготовці висновку про результати перевірки, встановити відповідність/невідповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_1 , набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону Країни "Про очищення влади", наявній податковій інформації про доходи, отримані ОСОБА_1 із законних джерел, неможливо.

Відповідно до "Порядку проведення перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.11.2014 №1100, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.11.2014 за №1385/26162 загальний алгоритм проведення органами Державної фіскальної служби України перевірки включає такі складові: повідомлення особі, стосовно якої проводиться перевірка, про виявлення перевіркою всіх недостовірностей та/або невідповідностей (пункт 4); одержання від особи, стосовно якої проводиться перевірка, письмового пояснення та підтвердних документів щодо виявлених перевіркою недостовірностей та/або невідповідностей з метою обов`язкового їх розгляду та врахування при підготовці висновку про перевірку (пункт 5); підготовка висновку про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади", за встановленою формою та надсилання його відповідному органу, від якого отримано запит про перевірку та копію декларації особи, стосовно якої проводилася перевірка (пункт 6).

Зі змісту затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 03.11.2014 №1100 форми висновку про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади" вбачається, що контролюючий орган за результатами перевірки з урахуванням письмових пояснень та підтвердних документів (за наявності) встановлює, що в декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік вказано достовірні/недостовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України "Про очищення влади", які відповідають/не відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права).

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 5 Закону України "Про очищення влади" керівник органу на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті звільняє особу із займаної посади.

У висновку ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 04.06.2015 №957/9/26-50-17-03-23 зазначено про неможливість встановити відповідність / невідповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_1 , набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону Країни "Про очищення влади", наявній податковій інформації про доходи, оскільки не подано письмового пояснення та підтвердних документів, які є обов`язковими для розгляду та врахування при підготовці висновку про результати перевірки.

В контексті викладеного вбачається, даним висновком не встановлено недостовірних відомостей щодо наявності майна (майнових прав), набутого (набутих) позивачем за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України "Про очищення влади", що дає підстави вважати необґрунтованим висновок контролюючого органу від 04.06.2015 №957/9/26-50-17-03-23 та недостатнім для звільнення відповідно до частини чотирнадцятої статті 5 Закону України "Про очищення влади".

Відтак, довідка МВС України від 27.08.2019 про результати перевірки, в якій зазначено про встановлення недостовірності відомостей, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади" не може бути підставою для звільнення позивача з посади відповідно до частини чотирнадцятої статті 5, оскільки контролюючим органом не складалось висновку про недостовірність задекларованих позивачем відомостей щодо майна, майнових прав.

У вказаній довідці встановлено, що ОСОБА_1 у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 перебував на посаді заступника начальника Голосіївського районного управління - начальника кримінальної міліції ГУ МВС України в м. Києві, у зв`язку з чим на нього поширюється заборона, передбачена пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 3 Закону Украйни "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням - керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Правова позиція ОСОБА_1 мотивована, зокрема, тим, що він хоча й проходив службу в період з 21.11.2013 по 22.02.2014 на посаді заступника начальника Голосіївського районного управління - начальника кримінальної міліції ГУ МВС України в м. Києві, проте не міг бути звільнений на підставі норм Закону України "Про очищення влади", позаяк ним не приймалось рішень, не вчинялось дій чи бездіяльності, які були спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Так, приписами частини другої статті 1 Закону України "Про очищення влади" встановлено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

З метою встановлення наведених позивачем доводів судом першої інстанції було витребувано у ГУ МВС України в м. Києві докази, які б свідчили, що позивачем приймались рішення, вчинялись дії направленні на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що мало бути встановлено під час відповідної перервірки. Проте, таких доказів надано не було, зокрема, і під час апеляційного розгляду справи.

З довідки від 14.09.2015 вбачається, що позивач почав службу у 1994 році курсантом Харківського вищого військового училища Національної гвардії України, у 2001 році - курсант Маріупольського училища професійної підготовки працівників УМВС України в Донецькій області, у 2001-2011 роках - обіймав посади від інспектора до начальника відділу в органах МВС України в Полтавській області, з 2011 по 2015 - служив в органах МВС в м. Києві.

В той же час, з пункту 3 частини другої статті 3 Закону Украйни "Про очищення влади" вбачається, що вона поширюється на осіб, які в період з 21.11.2013 по 22.02.2014 обіймали посади керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Міністерства внутрішніх справ України.

Позивач у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 обіймав посаду заступника начальника Голосіївського районного управління - начальника кримінальної міліції ГУ МВС України в м. Києві, тобто ОСОБА_1 не проходив службу в структурному підрозділі центрального органу (апарату) Міністерства внутрішніх справ України, а відтак, посада позивача не є посадою керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Міністерства внутрішніх справ України.

Зазначені обставини, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчать про те, що на позивача не поширюються положення пункту 3 частини другої статті 3 Закону Украйни "Про очищення влади", позаяк доказів того, що посада відноситься до посад в структурному підрозділі центрального органу (апарату) Міністерства внутрішніх справ України апелянтами не надано.

Також відповідачами вказувалось про те, що на позивача поширюється положення пункту 8 частини першої статті 3 Закону Украйни "Про очищення влади", за якою заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Водночас, зазначені посилання були аргументовано спростовані судом першої інстанції, який вказав, що з довідки від 14.09.2015 вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу: 02.2009-02.2010 - начальник Кобеляцького районного відділу ГУ МВС України в Полтавській області; 02.2010-03.2011 - начальник Октябрського районного відділу Полтавського міського управління МВС України в Полтавській області; 03.2011-03.2011 - у розпорядженні управління МВС в Полтавській області; 03.2011-08.2012 - начальник 4-го територіального відділу міліції Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві; 08.2012-11.2012 - перший заступник начальника управління - начальник кримінальної міліції Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві; 11.2012-05.2013 - заступник начальника управління - начальник кримінальної міліції Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві; 05.2013-05.2013 - у розпорядженні ГУ МВС України в м. Києві; 05.2013-07.2014 - заступник начальника управління - начальник кримінальної міліції Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві; 07.2014-09.2014 - у розпорядженні ГУ МВС України в м. Києві; 09.2014-07.2015 - начальник відділу спеціальної міліції ГУ МВС України в м. Києві; 07.2015-07.2015 - начальник відділу кримінальної розвідки ГУ МВС України в м. Києві; 07.2015-09.2015 - у розпорядженні ГУ МВС України в м. Києві.

Разом з тим, належних доказів (положення про орган, підрозділ, посадову інструкцію) з метою встановлення належності районних управлінь, в яких проходив службу позивач в період з 25.02.2010 по 22.02.2014, до територіального (регіонального) органу Міністерства внутрішніх справ України апелянтами не надано.

Суд першої інстанції слушно вказав й про вибірковість застосування Закону України "Про очищення влади" щодо позивача, оскільки з поміж осіб, які обіймали аналогічні посади в районних управліннях ГУ МВС України в м. Києві було звільнено лише дві особи, в той час як представником відповідача було додано список зі 109 осіб, які проходили службу у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 на посадах заступника начальника районного управління - начальника кримінальної міліції ГУ МВС України, до яких не застосовувались положення Закону України "Про очищення влади", а зазначені в переліку особи продовжували службу в органах внутрішніх справ, поліції, звільнялись за станом здоров`я, за власним бажанням.

При розгляді апеляційних скарг, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу й на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (див, пункт 61 рішення у справі "Любох проти Польщі").

У проміжному Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України "Про очищення влади" (Закону "Про люстрацію") Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що "Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це" (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: "Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13 жовтня 2009 року).

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Колегія суддів під час апеляційного розгляду справи враховує Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) від 17 жовтня 2019 року, яке стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади».

Зокрема, у своєму рішенні ЄСПЛ вказав, що: «Закон про очищення влади відрізняється від законів про люстрацію, прийнятих в інших країнах Центральної та Східної Європи тим, що він ширше за своїм охопленням. Вона переслідує дві різні цілі. Перша - це захист суспільства від осіб, які в силу своєї минулої поведінки можуть становити загрозу для новоствореного демократичного режиму. Друге - очистити державну адміністрацію від осіб, причетних до масштабної корупції. Термін люстрація в своєму традиційному значенні охоплює тільки перший процес.

У своєму проміжному висновку, прийнятому в грудні 2014 року, Венеціанська комісія наголосила, що для дотримання прав людини, верховенства права і демократії люстрація повинна забезпечувати справедливий баланс між захистом демократичного суспільства, з одного боку, та захистом прав особистості, з іншого боку. Він також звернув увагу на деякі недоліки Закону 2014 року про очищення влади, що стосуються особистої сфери застосування закону (необхідність обмежити люстрацію найбільш важливими посадами в державі і т.д.), фактору часу (два періоду виключення і т.), проведення люстрації (децентралізована процедура, відсутність незалежного органу та ін.) і процесуальні гарантії (індивідуалізована відповідальність, захист персональних даних осіб, які підлягають люстрації, доступність судового нагляду та ін.).»

В межах вказаного рішення Європейського суду з прав людини, судом зроблено висновки, що заходи до заявників були обмежуючими та мали широкий обсяг. Тому були потрібні дуже переконливі причини, які свідчать про те, що їх можна застосовувати без будь-якої індивідуальної оцінки своїх дій. Однак, уряд не послався на будь-яке обговорення таких причин у парламентських обговореннях щодо Закону про люстрацію, які, крім того, відзначилися розходженням між проголошеними у законі принципами презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності та фактичним втіленням норм Закону.

Отже, вказаний закон не зважав на особисту роль, яку відігравали заявники, а також на те, чи були вони особисто пов`язані з будь-якою недемократичною діяльністю, що мала місце в період правління колишнього президента.

В цьому відношенні український закон про очищення влади відрізняється від процедур люстрації, які були запроваджені у інших державах Центральної та Східної Європи, і які були більш цільовими і вузько спрямованими.

В контексті викладеного, колегія суддів зазначає, що в межах даної справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України "Про очищення влади", а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваного наказу.

Враховуючи неправомірність та відсутність обґрунтованих підстав для звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно інших посилань апеляційних скарг, то колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 28.02.2020.