Справа № 240/12182/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги,
В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що була зареєстрована як фізична особа-підприємець, однак підприємницьку діяльність здійснювала лише у період вересень-жовтень 2002 року. Після чого вона не здійснювала жодної підприємницької діяльності, у зв`язку з чим декларації про доходи до контролюючого органу не подавала. Також позивач працювала найманим працівником у різних суб`єктів господарювання, які і здійснювали відрахування єдиного внеску із отриманої нею заробітної плати, а з 2017 року до часу звернення до суду позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Враховуючи наведене, вважає, що нарахування їй єдиного внеску є протиправним.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання та викликом (повідомленням) учасників справи на 24 січня 2020 року на 15:00.
28 грудня 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.54-58). В якому відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування заперечень зазначив, що позивач на момент винесення оскаржуваної вимоги підприємницької діяльності не припинила. У зв`язку з наведеним, в інформаційній картці платника ІС «Податковий блок» рахувалась фізичною особою-підприємцем на загальній системі оподаткування та їй було нараховано єдиний соціальний внесок. Вважає, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою, а отже і позбавляється статусу платника єдиного внеску.
24 січня 2020 року у судове засідання прибув представник позивача, який позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити з підстав, що зазначені у позовній заяві. Крім того, подав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження без його участі (а.с.71).
24 січня 2020 року у судове засідання прибула представник відповідача, яка проти заявлених вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, що вказані у відзиві на адміністративний позов.
Зважаючи на викладене та керуючись приписами частини 3 статті 194, частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.
Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 2 вересня 2002 року ОСОБА_1 була зареєстрована, як фізична особа-підприємець та проводила підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі на ринку м.Малина на підставі патенту ПАБ №519966, виданого Малинською МДПІ 3 вересня 2002 року. Підприємницька діяльність здійснювалася лише на протязі вересня-жовтня 2002 року (а.с.15-17, 20-21, 23-25).
Після цього позивачем жодної підприємницької діяльності не здійснювалося, звітності не подавалося, вона офіційно працювала найманим працівником у різних суб`єктів господарювання, а з 2017 року по даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною.
Вважаючи вказану вимогу протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, особа зареєстрована як фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок у визначеному Законом №2464 розмірі.
Водночас, пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (пункт 1 частини першої статті 7 Закону №2464).
Законом №2464 установлено, що збір єдиного внеску здійснюється з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Судом встановлено, що позивач у період з 2002 року до часу звернення до суду перебувала у трудових відносинах з різними суб`єктами господарювання, як найманий працівник та знаходилась у відпустці по догляду за дитиною (а.с.35).
Тобто, позивач протягом вказаного періоду була застрахованою особою і єдиний внесок за неї регулярно нараховували та сплачували роботодавці у розмірі не менше мінімального, що підтверджується випискою форми ОП-5 від 2 лютого 2019 року (а.с.29-31).
При цьому, з 2002 року позивач фактично припинила здійснювати підприємницьку діяльність.
У зв`язку з наведеним, судом враховано, що одночасне нарахування та сплата єдиного внеску ОСОБА_1 є некоректним, оскільки таке оподаткування набуває подвійного характеру.
Аналогічного правового висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 21 травня 2019 року справа №620/3898/18.
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі №620/3898/18.
Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року №755-ІV.
Верховною Радою України 1 липня 2010 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання", яким пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» викладено в такій редакції: усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.
Тобто, усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року були зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них.
Відповідно до розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
3 лютого 2012 року завершився процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними. Відтак свідоцтво про державну реєстрацію позивача, як СПД-ФО, видане Малинською РДА 2 вересня 2002 року є недійсним з 3 лютого 2012 року і на якій підставі її внесли до ЄДР у 2013 році невідомо. Більш того, з 2008 по 2017 рік позивач мала прізвище ОСОБА_2 , а з 2017 року має прізвище ОСОБА_3 , хоча податкова вимога виписана на прізвище ОСОБА_4 .
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На підставі досліджених доказів та їх правової оцінки, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій щодо винесення оскаржуваної вимоги, тому позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені.
Відповідно до положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Згідно з положеннями частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.
При зверненні до суду з адміністративним позовом, суд в ухвалі про відкриття провадження у справі від 16 грудня 2019 року відстрочив позивачу сплату судового збору у сумі 768,40 грн до ухвалення судового рішення у даній справі.
Отже позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 768,40 грн, однак враховуючи те, що судове рішення ухвалюється на користь позивача, суд стягує судовий збір з відповідача на користь Державного бюджету.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Стягнути на користь Державного бюджету з Головного управління ДПС у Житомирській області судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін