Справа № 460/61/20
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2020-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2020 року м. Рівне №460/61/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВолодимирецької селищної ради, Рафалівської селищної ради
про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач; ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Володимирецької селищної ради (далі відповідач 1), Рафалівської селищної ради (далі відповідач 2), в якому просив:

- визнати письмове звернення Володимирецької селищної ради від 26.09.2019 (як дію) до Рафалівської селищної ради про встановлення порядкового номеру 5 (п`ять) нерухомому АДРЕСА_1 що АДРЕСА_2 , вказавши, що дане приміщення є житловим, - незаконним і протиправним та скасувати його;

- визнати рішення виконавчого комітету Рафалівської селищної ради від 02.10.2019 №89 про встановлення об`єкту нерухомого майна, яке розташоване в АДРЕСА_2 , порядкового номеру 5 (п`ять), вказавши, що дане нерухоме майно є житлом, - незаконним і протиправним та скасувати його;

- стягнути з Володимирецької селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі по 40 000 (сорок тисяч) гривень;

- стягнути з Рафалівської селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі по 10 000 (десять тисяч) гривень.

Мотивуючи вимоги позову зазначав, що 26.09.2019 відповідач 1 у шахрайський спосіб звернувся до відповідача 2 з проханням про встановлення порядкового номеру 5 (п`ять) нерухомому майну, що розташоване в АДРЕСА_2 , вказавши, що дане приміщення є житловим. Рішенням відповідача 2 від 02.10.2019 №89 було встановлено порядковий номер 5 (п`ять) вказаному нерухомому майну, а також безпідставно зазначено, що дане нерухоме майно є житлом. Вважаючи такі дії і рішення відповідачів протиправними та незаконними, позивач звернувся до суду з даним позовом. ОСОБА_1 наголошував на тому, що приміщення в АДРЕСА_2 є нежитловим, а саме: перукарнею, в одній з частин якого постійно проживає ОСОБА_2 . Вказував, що для того щоб вважатися житлом нерухомість повинна бути пристосована для постійного проживання. Для цього приміщення має відповідати вимогам законодавства до житлових об`єктів, прописаним в Державних будівельних нормах. Поки об`єкт не переведено під житловий фонд, його не можна використовувати як постійне місце проживання. На переконання позивача, метою поведінки відповідачів є не надання житла для відновлення його порушеного житлового права, а лише імітація його надання з подальшим створенням проблем для сім`ї ОСОБА_1 . Також зазначав, що поведінка відповідачів спричиняє моральну шкоду йому і його сім`ї, адже відповідач 1 своїм рішенням від 07.11.2019 №163 на виконання цілого ряду судових рішень запропонував в якості житла приміщення, що по суті не є житлом. На підставі наведеного, просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 08.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 07.02.2020 на 09:30 год. Також вказаною ухвалою суду клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Доручено Володимирецькому районному суду Рівненської області (вул. Вишнева, 11, смт. Володимирець, Рівненська обл., 34300) забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 07.02.2020 о 09:30 год., в режимі відеоконференції.

29.01.2020 відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти задоволенні позовних вимог. Зазначав на обґрунтування таких заперечень, що 26.09.2019 до Рафалівської селищної ради звернулася Володимирецька селищна рада з листом про встановлення порядкового номеру 5 (п`ять) нерухомому майну-житлу, що є власністю територіальної громади селища Володимирець, та фактично розташоване по АДРЕСА_2 . Даний лист надісланий з метою оформлення правовстановлювальних документів на нерухоме майно та обліком об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності відповідно до пп.10 п."б" ст.30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Зазначив, що оскаржуване рішення від 02.10.2019 №89 про встановлення порядкового номеру 5 (п`ять) об`єкту нерухомого майна-житла, яке розташоване у АДРЕСА_2 , було прийняте ним виключно для оформлення правовстановлювальних документів на дане майно. Звертав увагу на те, що нерухоме майно-житло по АДРЕСА_2 є власністю територіальної громади АДРЕСА_3 та перебуває на його обліку, а отже Рафалівська селищна рада не визначає приналежність даного об`єкту до житлового чи нежитлового приміщення. При цьому зазначав, що спірне рішення виконавчого комітету Рафалівської селищної ради Володимирецького району було надано до БТІ, і як кінцевий результат, виготовлено технічний паспорт на зазначений об`єкт нерухомого майна-житла. За наведених обставин, відповідач 2 вважав, що не ним не вчинялося протиправних діянь і не порушено прав ОСОБА_1 та діяв в межах норм чинного законодавства України, що в свою чергу, виключає наявність моральної шкоди. Просив повністю відмовити у задоволенні позову (а.с.38-40; 73-75).

Позиція відповідача 1 щодо позовних вимог висловлена нам у відзиві на позовну заяву від 31.01.2020, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Мотивуючи свою позицію, відповідач 1 зазначав, що ухвалою Вищого адміністративного суду від 16.11.2011 на Володимирецьку селищну раду покладено обов`язок щодо забезпечення житлом ОСОБА_1 10.02.2012 відкрито виконавче провадження №31155679 з виконання такої ухвали, що й досі не закінчене. Вказав, що житлове приміщення в АДРЕСА_2 знаходиться на балансі комунального підприємства по водопостачанню та водовідведенню "Аква" і технічний паспорт на нього був відсутній. З огляду на наведене, було прийнято рішення про його замовлення та виготовлення у встановленому порядку з метою визначення технічних характеристик приміщення. Наголошував, що згідно з Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, для державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Тому, з метою виготовлення належних правовстановлюючих документів, на житлове приміщення по АДРЕСА_2 , було прийнято рішення звернутися до органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням такого майна - Рафалівської селищної ради, з клопотанням про встановлення такому об`єкту порядкового номеру "5", що відповідає його фактичному місцезнаходженню, укладеному договору на електропостачання цього приміщення та документам, на підставі яких вказане приміщення надавалось його балансоутримувачем - КП "Аква", в оренду. При цьому, зазначав, що таке приміщення до переліку комунального майна включене як житлове і будь-які рішення щодо зміни його статусу з житлового на нежитлове і навпаки Володимирецькою селищною радою не приймались. Наголошував, що оскаржуване в даній справі рішення від 02.10.2019 №89 про встановлення порядкового номеру за своїм змістом, юридичною силою не є рішенням, що посвідчує будь-які права на нерухомість або ж змінює її статус, що спростовує пов`язані із цим доводи позивача. З огляду на викладене, Володимирецька селищна рада просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.42-43).

03.02.2020 позивачем подано відповідь на відзиви, в яких він не погоджувався з аргументами відповідачів та вважав їх безпідставними. Наголошував на тому, що наявними у матеріалах доказами цілком підтверджується, що приміщення в АДРЕСА_2 (ціле приміщення) вже мало поштову адресу та не є житловим, а перукарнею. Вказував також на те, що рішення Володимирецької селищної ради від 24.01.2019 №1555 "Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади селища", що було підставою для прийняття оскаржуваного в даній справі рішення, - скасоване рішенням відповідача 1 від 23.01.2020 №1859. Окремо зазначав, що спірне приміщення складається з двох частин, в одній з яких проживає ОСОБА_2 з сім`єю. Звертав увагу і на те, що поки об`єкт не переведено під житловий фонд, його не можна використовувати в якості постійного місця проживання за законом (а.с.78-80).

Ухвалою суду від 07.02.2020 вирішено перейти до розгляду адміністративної справи №460/61/20 по суті у порядку письмового провадження.

Враховуючи, що розгляд справи вирішено проводити у порядку письмового провадження, то відповідно до положень ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Вищого адміністративного суду від 16.11.2011 касаційні скарги Володимирецької селищної ради Рівненської області та заступника прокурора Рівненської області, який діє в інтересах Володимирецької селищної ради Рівненської області, залишено без задоволення.

Абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 викладено у такій редакції:

"Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007 та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам ст.48, 50 Житлового кодексу України" (а.с.45-46).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області від 10.02.2012 відкрито виконавче провадження №31166879 з примусового виконання виконавчого листа №6-а-4/08 від 23.01.2012 про зобов`язання Володимирецької селищної ради Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам ст.48, 50 Житлового кодексу України (а.с.47).

В процесі виконання судового рішення щодо надання позивачеві квартири, що не є предметом дослідження в межах даної адміністративної справи, Володимирецька селищна рада 26.09.2019 звернулася до Рафалівської селищної ради з листом за №02-23/1596, в якому, керуючись пп.10 п."б" ст.30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", з метою оформлення правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що є власністю територіальної громади селища Володимирець, та зважаючи на фактичне місце розташування об`єкта, просила встановити порядковий номер 5 (п`ять) нерухомому майну житлу, що розташоване по АДРЕСА_2 . АДРЕСА_4 .5).

Додатком до зазначеного листа Володимирецькою селищною радою додано витяг з рішення Володимирецької селищної ради "Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади селища" від 24.01.2019 №1555, яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади смт.Володимирець, які перебувають на обліку у комунальному підприємстві по водопостачанню та водовідведенню "Аква" (а.с.6).

За результатами розгляду звернення відповідача 1, Рафалівською селищною радою 02.10.2019 прийнято рішення №89 "Про встановлення порядкового номеру об`єкту нерухомого майна-житла по АДРЕСА_2 ", яким об`єкту нерухомого майна-житлу, що перебуває на обліку у комунальній власності територіальної громади селища Володимирець, на підставі рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 24.01.2019 №1555, та яке розташоване на території Рафалівської селищної ради, встановлено порядковий номер 5 по вулиці АДРЕСА_5 (а.с.8).

Не погоджуючись з діями відповідачів щодо прийняття даного рішення та з самим рішенням, вважаючи його незаконним і протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з приписами ст.19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР (далі Конституція України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 143 Конституції України, зокрема, визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР).

Так, зокрема, Закон №280/97-ВР визначає компетенцію селищних рад, порядок організації роботи селищних рад, постійних комісій та порядок скликання сесій для прийняття рішення та принципи діяльності місцевого самоврядування в Україні, яке здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.2 Закону №280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Органи місцевого самоврядування наділені низкою повноважень у різних галузях та сферах суспільного життя, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі будівництва, житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Для реалізації цих повноважень орган місцевого самоврядування мають право ухвалювати необхідні рішення. Оскільки рішення органів місцевого самоврядування можуть порушувати права та законні інтереси як громадян, так і юридичних осіб (підприємств, установ і організацій), або ж з часом втрачати свою актуальність, то чинне законодавство й передбачає юридичні інструменти впливу на такі рішення шляхом їх зупинення, зміни та скасування.

Згідно із ст.11 Закону №280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Виходячи зі змісту даних норм, виконавчі органи рад створюються як допоміжні органи для виконання функцій та повноважень, делегованих їм даними радами та органами виконавчої влади і в своїй роботі вони підзвітні та підконтрольні цим радам та органам виконавчої влади.

Пунктом 41 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР визначено, що прийняття рішень адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначеному цим законом належить до виконавчої компетенції сільських, селищних, міських рад.

На підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо питань адміністративно-територіального устрою в порядку і межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до пп.10 п."б" ст.30 Закону №280/97-ВР до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Суд зазначає, що чинним законодавством, на сьогоднішній день, чітко не визначено суб`єктів, які безпосередньо наділені повноваженнями щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна.

Проте, з урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що у відповідності до пп.10 п."б" ст.30 Закону № 280/97-ВР здійснювати облік нерухомого майна незалежно від форм власності є делегованим повноваженням виконавчого органу місцевого самоврядування, що за своїм змістом включає присвоєння адресних (порядкових) номерів об`єктам нерухомого майна на всій території ради.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність у відповідача 2, а саме - у його виконавчого органу, повноважень щодо призначення адреси об`єктам нерухомого майна.

Частиною 1 статті 59 Закону №280/97-ВР визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Суд зауважує, що актами нормативно-правового характеру є локальні документи, які встановлюють, змінюють чи скасовують обов`язкові для виконання на певній території правила поведінки.

Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.

Предметом судового оскарження в даній справі є дії та рішення органу місцевого самоврядування щодо встановлення порядкового номеру 5 (п`ять) нерухомому майну, що розташоване в смт. Рафалівка по вул. Незалежності.

Порушення своїх прав вказаними діями та рішенням позивач вбачає у зазначенні, що дане приміщення є житловим.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно, чинними вимогами КАС України передбачено, що захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

За наведеного, обов`язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів фізичних осіб є одночасна наявність двох факторів:

-існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем суб`єктом владних повноважень;

-наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати у разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав спірним рішенням виконавчого комітету Рафалівської селищної ради від 02.10.2019 №89 про встановлення об`єкту нерухомого майна, яке розташоване в смт. Рафалівка, вул АДРЕСА_5 , порядкового номеру 5 (п`ять), позивач покликається на безпідставність зазначення у ньому його цільового призначення - житлове.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 07.11.2019 виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради прийнято рішення №163 "Про забезпечення житлом ОСОБА_3 ", що передбачає надання ОСОБА_1 у користування з 02.12.2019 житлового приміщення загальною площею 48 кв.м., в тому числі житлова площа 26,8 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_6 . АДРЕСА_3 (а.с.69).

27.11.2019 Володимирецька селищна рада надіслала позивачу лист №02-23/1976, в якому з метою виконання рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 07.11.2019 №163 "Про забезпечення житлом ОСОБА_3 ", пропонувала позивачеві 02.12.2019 о 08:00 год. звернутися до Володимирецької селищної ради для вручення ордеру на вселення у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.70).

Рішення Володимирецької селищної ради від 07.11.2019 №163 "Про забезпечення житлом ОСОБА_3 " є предметом розгляду Рівненського окружного адміністративного суду в межах адміністративної справи №460/3438/19.

Тобто, станом на час прийняття спірного в даній справі рішення виконавчого комітету Рафалівської селищної ради від 02.10.2019 №89 про встановлення об`єкту нерухомого майна, яке розташоване в АДРЕСА_5 , порядкового номеру 5 (п`ять), таке приміщення не було надано ОСОБА_1 у користування, а відтак покликання на порушення його прав через зазначення в оскаржуваному рішенні, що таке приміщення є житловим, не заслуговують на увагу.

Відповідно, встановлення порядкового номеру приміщенню, яке не було надано у користування ОСОБА_1 , жодним чином не порушувало права позивача.

Більше того, рішення про присвоєння порядкового номеру об`єкту нерухомості не є рішенням, яке визначає його цільове призначення та не спричиняє переведення нежитлового приміщення в житлове.

Питання приналежності даного об`єкту нерухомості до житлових чи нежитлових приміщень не може бути предметом дослідження в межах спірних правовідносин.

Разом з тим, як вже було зазначено судом, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 в справі № 800/191/17 зазначено, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини для того, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоб претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення у справах: "Аксу проти Туреччини" від 15.03.2012, "Бурден проти Сполученого Королівства" від 29.04.2008, "Тенасе проти Молдови" від 27.04.2010).

Окрім того, Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 роз`яснив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідачі своїми діями та рішенням порушили такі права, свободи чи інтереси.

З огляду на викладене у його сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувані в даній справі дії та рішення про присвоєння порядкового номеру приміщенню не відповідають критерію юридичної значимості, оскільки не створювали жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення прав позивача.

Рішення про встановлення порядкового номеру об`єкту нерухомості не містить також ознак акта індивідуальної дії.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) до Володимирецької селищної ради (вул. Соборна, 39, смт.Володимирець, Рівненська область, 34300, ), Рафалівської селищної ради ( вул. 1 Травня, буд. 12, смт. Рафалівка, Володимирецький район, Рівненська область, 34371, ) про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування рішення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 28 лютого 2020 року.

Суддя Борискін С.А.